147 



Planter udbredes ved Fro. Viviparerne bibeholder denne sin 

 Egenskab gjennem hele sit Liv, og er de forst komne i denne 

 Tilstand, formaar ingensomhelst Jordart eller Omflytning at 

 forandre dem til frohgerende. Den her nsevnte Form fore- 

 koinmer rigtignok almindeligst i en storre Hojde overllavet, 

 saa at man kunde vaere fristet til at antage, at Hqideforhol- 

 dene ene og alene var Aarsag til denne Egendommeliglied 

 hos nogle af Gramineerne; men dette alene kan ikke vsere 

 den virkelige Aarsag, da flere Arter ogsaa paa Lavlandet 

 blir Viviparer endog ligeved Havbredden. Man kunde dor- 

 imod vaere tilbojelig til at antage, at en geologisk Indflydelse 

 maatte liorcre til Grund for denne Tilstand hos flere af vore 

 Planter, saa meget mere som de allerfleste Viviparer frem- 

 staar paa Lerskiferformationen. Det turde derfor kunne an- 

 tages, at Lerbunden for den storste Del bevirker denne out- 

 handlede Tilstand. 



Af de Gramineer, som mest er udsatte for at blive vi- 

 vipare, naevnes": Aira avspitosa (sjeldnere), A. ftlpina 

 (altid), Poa alpina (ofte), Poa stricta (altid), Molinia coe- 

 rulea, Dactylis glomerata, Ct/nosurus, Anthoxanthmn 

 (sjelden), Festuca rubra, F. ovina. Det er saaledes kun de 

 Arter, som liar tragvlet Rod, hvilke er udsatte for denne 

 Egenskab. 



Triticum repens. Hovedformen er temmelig constant 

 paa Lerjorden; men gaar den over paa Kalk, faar den Snerp 

 eller Stak, bredere Blade og en blaalig Farve. 



Festuca ovina, F. rubra og F. duriuscula bliver altid 

 paa Kalk og Urformationen finhaarede og erholder et blaaligt 

 Anstrog. 



Bromus mollis. Paa Lerjorden er den altid storre og 

 glattere samt toaarig, medens den paa Kalkbund bliver min- 

 dre, staerkere laadden og enaarig. 



Briza media. Kalkjorden gjor den altid blegere af 

 Farve, spsedere og med mindre Blomster. 



Poa pratensis. Denne Plante fremtrteder i flere For- 

 mer, saasom paa Kalkbund med lavere Va3.\t, smalere Blade 



