Principcr for den botaniska noroenklaturen. oo 



2. Reglorna for noraenklaturen bora hvarken vara god- 

 tyckliga eller nagon patvingas. De maste hvila pa sa klara 

 och allmangiltiga grundsatser, att enhvar kan forsta, och god- 

 kanna dem. 



3. HufvudpriDcipen for nomenklaturen i alia dess delar 

 bestar deri, att namn och uttryckssiitt, ur hvilka misstag, 

 tvetydigbet eller forvirring kunna uppsta inom vetenskapen, 

 pa. grund af de uppstallda grundsatserna fbrekommas eller 

 undertryckas. Vigtigast ar dernast, att hvarje onyttigt upp- 

 stallande af nya namn forhindras. Ofriga punkter, sasom 

 grammatikalisk riktighet, namnens regelmassighet och valljud, 

 mer eller mindre allmant antaget bruk, hansyn till per- 

 soner o. s. v., aro oaktadt deras obestridliga vigt relativt 

 blott bisaker. 



4. Intet med reglorna ofbrenligt bruk ma bibehallas, 

 om forvirring eller misstag deraf kunna uppsta. Medfor ett 

 vanligt bruk ej sadana, sa ar det undantagsvis tillatet, men 

 man akte sig att gora det allmannare och att efterharma det. 

 Slutligen, der en bestamd regel saknas eller der konseqven- 

 serna af regeln aro tvifvelaktiga, ar det allmanna bruket att 

 betrakta sasom regel. 



5. Grunderna for nomenklaturen bora vara sa, mycket 

 som mojligt lika for botaniken och zoologien. 



6. De vetenskapliga namnen bora vara latinska. Hemtar 

 man dem fran ett annat sprak, erhalla de latinska andelser, 

 savida ej redan genom bruket ett undantag derifran blifvit 

 vanligt. Ofverflyttar man dem till ett lefvande sprak, bor 

 man soka att bibehalla storsta mojliga likhet med det ur- 

 sprungliga latinska namnet. 



7. Nomenklaturen innehaller tvenne kategorier af namn: 

 1) namn, hvilka uttrycka gruppernas natur eller forhallande 

 till hvarandra; 2) namn, som aro egendomliga for hvarje 

 bekant vaxt- eller djurgrupp i och for sig sjelf. 



Kap. 2. Beteckningssatt for vaxtgrupperna efter deras 

 natur och omsesidiga ordningsfoljd. 



