ÚJ BIZONYÍTÉK A NVMPHAKA LOTUS L. MAGYAR HONOSSÁGA MELLETT. 5 



bélcsatornán keresztül elhullatják. Könnyen érthető, hogy a madarak ezt 

 aránylag rövid idő múlva végzik és ez okból a vándorlás közben az 

 indulás helyén fölszedett magvakat vagy terméseket nem vihetik magukkal 

 a hosszabb idő múlva bekövetkező, messze távolságban fekvő érkezés helyére. 



A madarak azonban a vizek színén úszó magvakat is elvihetik. 

 K e r n e r erre nézve azt említi, hogy ha kezünket az ilyen tó vizébe mártjuk 

 és ismét gyorsan visszahúzzuk, akkor a kezünk bőréhez tapadó vízcseppek 

 közvetítésével a víz színén úszó magvak nagy száma is a kezünkhez tapad. 

 Hasonló tapasztalható a madaraknál is. Ilyen a víz tükréről gyorsan föl- 

 repülő és repülés közben lelőtt madarak csőrén, lábán, sőt toUazatán is 

 odaragadt magvakat találunk, noha repülés közben az odatapadt víz lepergett ; 

 de világos az is, hogy ilyen módon a madarak az illető magvakat csak a 

 legközelebbi vízbe fogja szállítani. 



Másképpen van a dolog, ha a niagvak iszappal vagy nedves lápfölddel 

 kerülnek a madarak lábaira vagy a tollazatúkra. Ez a tisztaságot nem igen 

 kedvelő varjukat, gémeket és szalonkákat illeti meg, de vándorlás idején még 

 a tisztaságot szerető fecskék is megfeledkeznek ezen erényről, a melynek 

 különben mindig hívei. Az iszapban levő magvak száma mindig nagy, 

 Darwin szerint 6-' 4 obon (2 lat) iszapból 537 növény csírázott ki, de 

 azon növényfajok száma, melyekről az elterjedés ezen módja ismeretes, nagyon 

 csekély, túlnyomóan apró, egynyári növények, melyeknek legtöbbje az összes 

 l'^öldrészeken el vannak terjedve, de ritkán maradnak meg egy és ugyanazon 

 termőhelyen. Minthogy a galambok és a darvak egy óra alatt 60—70, a fecskék 

 és vándorsólymok pedig ISO km-nyi utat tudnak vándorlásuk közben meg- 

 tenni, könnyen érthető, hogy a magokkal vitt magvakat aránylag véve rövid 

 idő alatt, ha csak röpülés közben le nem száradtak, nagy mennyiségben 

 tudják elszállítani. K eme r nem tartja lehetetlennek, hogy az Indiában 

 honos apró Coleantiis stiblilis a déli Csehország tavainak szélén és Nyugot- 

 l'^rancziaországban való megjelenéseit ilyen módon lehetne magyarázni. De 

 lássuk, mit mond K e r n e r a Xiiphar és Xyinpliaea magvairól ? A tavi rózsák 

 magvait magköpeny veszi körül, mely a niaghéj külső részével csak lazán 

 függ össze, úgy hogy a kettő közé levegő szorul ; e miatt úszik a mag a 

 víz tetején, de minthogy álló vizekben a fenék nem lejtős és e miatt áramlás 

 nincsen, csak az egyenlőtlenül fölmelegedett vízrétegek tudnak a hőmérséklet 

 kiegyenlítésekor függőleges irányban áramlást előidézni ; az úszó magvak 

 csak úgy tudnak az egyik partról a másikra jutni, ha a szél arra hajtja. 

 De a madarak is elvihetik. A vízi tyúk nagyon szereti a tavi rózsák magvait, 

 de hogy hozzájuk juthasson, csőrével töri föl a termését és ez alkalommal ki 

 nem kerülhető, hogy a nyálkába burkolt magvak némelyike ne ragadjon a 

 szájszöglet sertetollaihoz és midőn a vízi tyúk lakmározás közben megzavar- 

 tatva, hirtelen felröppen, mielőtt csőrét megtisztogatta volna, magával viszi az 

 odatapadt magvakat és egy másik közelebb elérhető tóban lerakja. 



K e r n e r tehát lehetségesnek tartja, hogy a vándormadarak apró növény- 

 magvakat messze távolságba tudnak vinni, ha tudniillik a testűkhez sárral 

 odatapadt magvak útközben le nem száradnak. 



