54 PAPP DEZSŐ 



érintkezik a parenchym-hüvelylyel. A belső edénynyaláb-laüvely sejtjei sem 

 szilárdítanak olyan mértékben, mint az előbbieknél; egyrészt sokkal csekélyebb 

 számúak és azonkívül a faluk nem vastag és nem fás. A nagyobb nj'^alábok körül 

 2—3 sorban jelennek meg és lassanként átmennek a parenchymba, a kisebb 

 nyalábok körül pedig hiányoznak. 



Azok a csoportok, melyeket a mechanikai rendszer vizsgálatában meg- 

 állapítottam, egészen egybevágnak Baker morfológiai csoportjaival. O a 

 sectio-k megállapításában nagyon helyesen a szaporodó szerveket választotta 

 irányadóul, mert ezek már rövidebb tartamuk miatt is sokkal kevesebb hatás- 

 nak vannak alávetve, mint a tenyészeti szervek.* A mechanikai szövetek 

 kialakulási típusaiból megállapított csoportoknak egybevágása ezen morfo- 

 lógiai csoportokkal arra enged következtetni, hogy ezek a típusok sem válto- 

 zékonyak és hogy az erősítő rendszer ezen jellegei már régen megalakultak. 

 Az Apogon sectio-ba tartozó öt faj (I. spuria, I. Gueldenstaedtiana, I. sub- 

 barbata, I. pseudacorus, I. sibirica) a mechanikai rendszer ugyanazon típusát 

 mutatja. Az egy subsectio-ba tartozó három első megegyezése nagyobb, mint 

 a másik kettőé egymással, vagy velők. A Pogouiris sectio-ba tartozó fajokat 

 is lehetett volna egy csoportba foglalni az erősítő szövetek szempontjából 

 ilyenforma jellemzéssel : típusos sklerenchym-szövet csak a nyalábok külső 

 oldalán és ezen belül megtenni a fönti megkülönböztetést ; így a megegyezés 

 Baker csoportjaival nagyobb. Az /. pumila és az /. Reichenhachii egy alcso- 

 portba, az /. variegata és az /. arenaria külön-külön csoportba tartoznak ; másod- 

 rendű eltérések vannak is közöttük, egyébként éppen úgy egyesíthetők egy 

 csoportba, mint az /. pseudacorus és /. sibirica. 



A sklerenchym-szövet elemei mindenütt egyenlő alkotásúak, keresztmetszet- 

 ben 3— 4— 5 szögletnek és ugyanazt mondhatjuk róluk mint a marginalis rostokról. 

 Hosszúságuk körülbelül 1 mm, prosenchymásak, de elég hirtelen végződnek és 

 határfaluk nem nagyon ferde. Egyes rostokban keresztfalak is találhatók, melyek 

 elég közel, 03 mm-nyire esnek egymástól, vízszintesen vagy gyengén ferdén 

 állanak. Legfőbb különbség közöttük és a marginalis rostok között az, hogy 

 meg vannak fásodva. Az Apogon sectio-ban mindig, a Pogouiris sectio-ban kivé- 

 telesen néha a sklerenchym-szövet egy része nem fás, vagy a kis nyalábok 

 körül egyáltalában nem. A rostoknak ezen megfásodása szintén egyik gene- 

 rikus xerophil bélyege az /r/s-eknek. 



A fiatalabb levelek mechanikai szövetei mindig gyöngébbek. Észre- 

 vehetni a különbséget azokon a leveleken, a melyek között a tőkocsán nem 

 fejlődik ki és a melyek nagyobbrészt borítva vannak a külső levelektől, vagy 

 a legfiatalabb leveleken. A két szélen van ugyan erősítő szövet és a 

 nyaláboknak is van sklerenchym-hüvelyök, de nagyon apró és finom 

 sejtekből, a melyek fala nem vastagodott és nem fásodott ; üregük nagy, 

 chlorophyll-tartalmúak és ugyanolyan elhelyeződésűek, mint a kifejlődött 

 levelekben. 



* Dr. V o 1 k c n s G. : Beziehungen zwischen Standort und anatomischen Bau 

 der Vcgetationsorgane. Berlin, 1884. S. 17. 



