IRODALMI ISMERTETŐ. 139 



fölbátorodva tértek cl nemcsak a magyar értelmes beszédtől, hanem a magyar 

 gondolkodástól is. Ez, valamint a nyelvújítás és nyelvszépítés békói és kor- 

 látai már előbb jelzett egyéb bajokkal szövetkezve, a növénytant a mívelt 

 közönségtől egészen eltorlaszolták. 



Még csak a Természettudományi Társulat Közlönyének megindulása 

 fogott a torlaszok szétszedéséhez.* 



Egyetemeinknek a Társulatban közreműködő, az általános növénytannal 

 fcglalkozó szaktanárai a tudomány egyéb közmunkásaival összefogva a mű- 

 nyelvet annyira visszamagyarosították, hogy a legtöbb műszót a növény meg- 

 tekintésekor a köznyelvből megérthetjük. 



Az előttünk fekvő Wagner- M ág ócsy- féle könyv a mindinkább 

 javuló és érthető műnyelvet alkalmazza. 



Hogy a forrás idejében még némi kiforratlanság is észlelhető, azt a 

 könyv írói sem utasítják el maguktól. Azért azzal a jóakarattal, a melyet 

 méltán elvárhatnak, legyen szabad egy-két megjegyzést koczkáztatnunk. 



A foniszinnú szónak első hallatára nem tudjuk, hogy be-, el , föl-, 

 ki- vagy összeforrt-e ; világos értelme csak így van : összeforrt- szirmú. 



A szikár szóval mások után indulva a szikkadó termőhelyet akarják 

 megjelölni. Már pedig ezt a szót a nyelvújítás** czingár, hitvány, tsappadt, 

 ösztövér, madárhúsú, száraz helyett, a mint sokfelé kérdezősködve meg- 

 győződtem, de csak emberre és állatra alkalmazza ; a föld soványságára ne 

 használjuk. 



A növényfaj megnevezésében a szerzők szintén érthetőségre törekedtek, 

 a mit az olvasó akkor vesz észre, hogyha a szöveg továbbhaladását egybe- 

 hasonlítja. 



Míg a 65 ik oldalon a locsahúr olvasható, addig a 192iken locsagaz helyett 

 már tócsagaz áll. 



A könyv írói annyi meg annyi régibb és újabb keletű gyanús nevezetbe 

 botlottak, hogy első látásra meghökkenve munkaközben olyannak is meg- 

 kegyelmeztek, a mely nem érdemli meg. 



Ezt belátva, nem vehetjük zokon, hogy az irodalomban fölhalmozódott 

 nevezetekből elvétve megkíméltek rejtve-trágárt (csékcsillag), parlagiast (borjú- 

 pázsit, lófarkfü, só-múcsing), érthetetlent (patkóczím, baltaczim), másértelmüt 

 (lepkeszeg, gazillat, pedig ez utóbbi fonnyadt vagy száraz állapotában fölsé- 

 gesen vaniliaillatú), valótlant (zörgöfü, kökényszilva, mely néven ehető piaczi, 

 apró nyári gyümölcs ismeretes), csúfolkodót (apácza-konty), nagyképűen tudo- 

 mányosat (kazuárbokor, holott a hazai és nem ausztráliai bokrocska édes 

 szőllejéből legföljebb ürge és fogoly lakmározhatnak). 



A meghökkenéssel a figyelmet félbeszakító ilyen gyanús nevek legtöbbjét 

 azonban megjavítva láthatjuk. A XIX. a Csőporzósak osztályában például a 

 Magyar Füvészkönyv 25 ilyen nevet ajánl ; mások is kínálnak. Wagner- 



* L. Szily Kálmán czikkét Közlönyünk 1899. évi fcbruáriusi, 354. 

 füzetében. 



** L. Szily Kálmán: A magyar nyelvújítás szótára, Budapest, 1902. czímű 

 könvv 307. oldalát. 



