AZ ELSŐ MAGYAR NÖV'ÉNYIiNUMEKÁCZlÓ, DECCAKDTÓL. 165 



gul vannak megadva. A virítás ideje az összes hónapokra kiterjeszkedik, itt-ott 

 ilyenformán még pliacnologiai megfigyelések nyomára is akadunk. így meg- 

 jegyzi, hogy az Anemone Pnlsalilla L. 1739-ben már februárius vége előtt virított, 

 1740-ben pedig még április végén is talált virágzó példákat. A magyar nevek 

 majdnem mindenütt közölve vannak, kár azonban, hogy csak Páriz Pápai 

 V. C a 1 e p i n u s után.* Majdnem valamennyi szakasz végén ott találjuk későbbi 

 idők pótlása gyanánt a Linné-féle neveket és ezek betűiben ugyanazon kéz 

 vonásaira ismerünk, a mely a föntebb ismertetett czímlapon már szemünkbe 

 tűnt. Hogy ki írhatta ezt, nem tudni ; annyi bizonyos, hogy későbbi időkből 

 származik. 



D e c c a r d és L ö \v a L i n n é előtti botanikai irodalmat kitűnően ismer- 

 ték ; mutatja az a bőséges anyag, a mit a tlóra megírásához felhasználtak. 

 Alapmunkákul a két B a u h i n és C 1 u s i u s dolgozatait vették, a füveknél 

 Scheuchzcrus Agrostographia-ját. Sok helyen találunk ezen kívül idézé- 

 seket Dodonaeus, Barrelier, Dioscorides, Gesner, Knaut, Lobelius, Loeselius, 

 Magnói, Morison, Parkinson, Ray, Ruppius, Tabernaemontanus, Volkammerus, 

 Matthiolus, Triumfetti műveiből. 



Mint botanikus, Deccard minden bizonyára a legszerencsésebbek és a 

 legélesebb szeműek közé tartozott. Bizonyítja ezt mindenekelőtt a növényeknek 

 száma, melyeket az akkori időkhöz képest bámulatos éles látással aránylag olyan 

 kis területről elő tudott sorolni. Természetes azonban, hogy korában, mikor 

 a morfológiai irányelvek nem igen voltak megállapítva és a faj fogalma olyan kis 

 mértékben volt körvonalazva, ő is hibákba esett. Sokszor jelentéktelen különb- 

 ségek miatt egyedeket sorol elő, fontos morfológiai tulajdonságokat elhanyagol. 

 A virágok színbeli viszonyait nagj'on pontosan tanulmányozta, följegyezte 

 ezen kívül — kár hogy rendesen csak nagyon hiányos leírással — azokat 

 az alakokat is, a melyeket kora irodalmából meghatározni nem tudott ; innen 

 van, hogy a Flóra Semproniensis-ben már sok ol3fan formát, alfajt és néha 

 fajt is találunk leírva, melyekről csak 100—150 évvel később találunk említést 

 az irodalomban. íme néhány példa a színbeli megfigyelései közül: 



Cynoglossuin officináié L. »ex albo et puniceo variegato, quod raris- 

 sinum est. « I. 293. 



Symphytiim officináié L. világos-sárga és bíborvörös virágokkal. I. 251. 



Cirsiuui eriophorum Scop. fehér virágokkal (I) I. 169. 



* Legyen itt egy példa az enumeráczió módszerének az ismertetésére; p. o. az 

 Adonis vernalis : »Adonis montanis, perennis fi. amplo luteo. H. B. Ruppii 144. 

 Ranunculus foeniculaceis foliis hellebori nigri radice H. R. Monspcl. Helleborus niger, 

 tenuifolius, buphthahni flore C. B. P. 18(3. Helleborus Hippocratis Tabernaem. 

 icon 721. Floret Aprili atq. Majo unter den Gestráuss und auf der Wiese nachher 

 Mörwisch und vom Rastkreuz nach dem Neuberg und weiters auf den Wiesen nach 

 Wolffs, auch unter den Gestráuss gegen Wolffs copiiose, ctiam versus Posonium 

 aliaque Pannóniáé lóca ; Idem est cum Helleboro nigro ferulaceo, caule geniculata, 

 tlore magnó tulipae min. instar Mav. Br. Chr. Mentzelii Majo copiose versus Harkau 

 in pratis und hinter Wolffs copiose in locis montosis versus Holling, S. Andre, bey 

 meinen Sauriessl. 



Adonis vernalis L. Sp. p. 771. (I. k. p. 17.) 



