e 



gare begransade. Den aldre vetenskapen var mera en natur- 

 forskning i stort, den nyare i smatt; snillets skarpsynthet 

 (»acerrimum ingenium» stiller Linne framst) gallde mer an 

 Ogats. Ty da vetenskapen nu mera mindre sluderas for att 

 laras, an att lara; mindre for att tillegna sig det redan kanda, 

 an for att framkomma raed eset nvtt.'^naste man lemna ve- 

 tenskapen i sift hela omfang 3 sido och kasta sig blott pa 

 enskilda delar och fullfolja dessa till sina yttersta detaljer. 

 Yetenskapen vinner derigenom visserligen i omfang, men de 

 enskilda delarne upparbetas derigenom till stater i staten och 

 genom olika principer gar det allmanna sambandet forloradt. 

 Vi anmarka detta som ett faktum, och icke for att klandra, 

 emedan det har sin grund i menskliga inskranktheten, hvilken 

 gOr arbetets fOrdelning nodvandig. Fdrfattaren haraf, som nu 

 mera ar en af de fa qvarlefvande fran den gamla skolan, 

 som sokte tillegna sig vetenskapen i hela dess omfang och 

 folja densamma i alia speciella delar, maste sjelf nu erkanna 

 nodvandigheten deraf, emedan han just derfore maste lemna 

 sa mycket paborjadt ofullbordadt, och annu omojligare ar det 

 i var tid, da vetenskapen vunnit en sa mangdubbel tillvaxt. 

 Men annu tydhgare framstar denna motsattning emellan 

 den aldre supranaturalistiska och moderna rationalistiska — 

 eller kanske bestamdare biologiska och materialiska uppfatt- 

 ningen af de djupast i vetenskapen ingripande fragor. En 

 sadan ar onekligen, antingen lifvet ar en sjellstandig princip, 

 som ur materien iklader sig krnppslig gestail och sjelf bildar 

 organerna for sin verksamhet , sasom Aristoteles och Linne 

 antogo, eller det ar, efter nyares asigter, de enkla kemiska 

 elementernas bildnin gs drift , som frambi ingar organismen och 

 deras funktioner, sa att afven den hdgsta: tiinkandet blott ar 

 en kemisk process — hvarigenom materialismen fdrnekar just 

 det, som enligt Cartesius utgjorde beviset for var sjelfstandiga 

 tillvaro. Ty, sager man, endast de sa kallade elementerna 

 aro stirskilda, vSsentliga naturalster; alia andra aro bildade 

 genom en temporar sammansattning och samverkan af dessa 

 elementer. Men, invander en af var tids utmarktaste nalurfor- 

 skare, hafva grundamnena mera ratt att tillerkiinnas sjelfstan- 

 dig tillvaro an menniskan sjelf? Ar det en mera djerf hypo- 

 thes, att menniskan tanker sjelf, att djuret ror sig sjelft, plan- 

 tan sjelf fiambringar de bestaende formerna for sin organism, 



