70 



tenskapens mal, han sjelf icke framstallde nSgot naturligt, 

 hvilket med da varande mateiialier ej var mdjligt, utan endast 

 derfor lemnade dyrbara fragmenter, hvilkas \8rde man sal- 

 lan full t rattvist uppskattar. De vittna, som Klotzsch yt- 

 trar om Linnes Bicornes , om en forvanande divinationsftfr- 

 maga, som icke later missleda sig af karakterernas afvikel- 

 ser, emedan Linne insSg , alt ett verkligt system cfver vSxt- 

 riket, i motsats mot djurriket, i hvilket alia organer hafva 

 egna funktioner, aldrig annorlunda an ideelt kan framstallas, 

 emedan del i k on k ret a ('all maste lida flera afvikelser. Det 

 Linnean.^ka: /// natura nun dutur saltus, passar vida min- 

 dre pa djurriket med sina skarpt begrSnsade klasser och 

 familjer, an pa vaxtriket. der man knappast finner n§gra 

 besliimda granser *). 



Linnes narmaste efterfoljaie forbisago alldeles denna bana, 

 som Linne framstallt sasom den vigtigaste for efterkomman- 

 des Forskningar {nPriinum et ultimutn hoc in Botanicis de- 

 sideratum est»), sa att da den 5nyo betraddes af Jussieu , 

 betraktades det la*nge sasom en opposition emot den Linne- 

 anska Botanik^n. Nu mera erkiinner man allmant denna 

 bana som dm enda rikliga, sokande dess utbildning genom 

 skiljande af allt flera och flera familjer, men med forbise- 

 endc af alia det hela sammanbindande och ordnande ideer 

 eller det »JUum ariadneum L. », hvarforutan han benSmner 

 hvarje system campana sine pistdlo. Foljden deraf ar ock 

 den, att nu mera systemet vanligen betraktas som den lik- 

 giltigaste sak i vetenskapen och att man kan gerna tiller— 

 kanna de fiesta all s!ji;s annan fOrtjenst, utom den att vara 

 system i egentlig mening. Det var f. d. Naturfilosofiens for- 

 tjenst att fiista uppmclrksamheten pa bristerna i detta fall, 

 men dess egna misslyckade forsok till dessas afhjelpande 

 stiidgade annu mer fortroendet till det blott subjektiva hop- 



*) Herr Doctor W. Nylander har i en uppsats i K. Vetenskaps- 

 Akademiens forhandlingar 1855 sokt visa, att inga granser finnas e- 

 mellan de Homonemei9ka vSxternas storre grupper. Detta har likval 

 lange vant allmant erkSndt, s5 att Herr N. endast bevisat, hvad in- 

 gen betviflat. Ju mer v&ra kunskaper vidgas, desto mer forsvinna 

 alia skarpa granser, t. ex. emellan Solanaceae och Personatae, Papa- 

 veraceae o:h Fumariaceae o. s. v. Men just derigenom blir det en 

 nodvandighet att uppfatta hvarderas typer och blir det klart, att ett 

 naturligt system endast kan ideelt framstdilas. 



