122 MÁG0C8Y-DIETZ S. 



ban van az elegyetlen bükkös, azután a jegenyefenvves s csak 

 a bórától legvédettebb helyen fordul elő a lúczos. Ennek oka 

 a bóra." „Ismert sajátsága a luczfenyőnek, hogy mély gyökeret 

 nem fejleszt, a jegenyefenyő pedig nagyon lassan fejlődik fiatal 

 éveiben s a fagy iránt rendkívül érzékeny. A bóra teljesen 

 páramentes, hideg szele rendkívül kiszárítja a meszes, sekély 

 talajt ; másrészt a kis és érzékeny fenyöcsemetéket oly erős és 

 gyors párolgásra ingerli, hogy azok tönkre mennek." A bórától 

 védett, de a tengerről jövő jiigónak, mely a bórát erősségben 

 legtöbbször felülmúlja, kitett helyeken a lúczfenyő megtelepedik, 

 pl. a Hajducskikuk nevű 1500 — 1600 m. magas hegycsoportban 

 a legsilányabb sziklás, de a bórától teljesen védett helyen, a 

 lúczfenyő minden magasságban előfordul. Ezért a bórának erősen 

 kitett területen, csak a bükkel való erdősítést ajánlja. 



Erre a két feleletre közli azután K. T.^ az ő magyarázatát. 

 Az ő tapasztalása szerint. Sáros, Abauj-Torna, Szepes, Zólyom 

 és Bars vármegyék hegységeiben is több helyen a bükk tenyé- 

 szik legfelül, alatta van a jegenyefenyő és az alatt a lúczfenyő. 



Ugyanezt állítja P a x is az Erdős Kárpátokról, a melyeken 

 a fatenyészet határát a bükk alkotja.'^ A mit különben mindazok 

 tapasztalhattak, a kik az Erdős Kárpátok úgy mondott havasait 

 keresték fel (pl. Polonina Rúna) és a miről az Erdészeti Növény- 

 tanban is megemlékeztem már.^ K. T. ennek magyarázatát abban 

 találja, hogy „a bükkfának makkja érés után még őszszel lehull 

 és a földre jutván, a hó betakarja, tehát helyben marad, már 

 súlyánál fogva is; azt a szél élnem viszi; az eső vagy hóolva- 

 dásből eredő vizek le nem mossák. A jegenyefenyőnek magja 

 érés után még többnyire a hó leeste előtt a tobozpikkelyekkel 

 együtt a földre hull és a leeső hó által betakartatván, lenyomat- 

 ván ott marad. A lúczfenyő tobozai érés után is a fán marad- 

 nak, a tobozpikkelyeit csak a következő tavasz napmelege 

 nyitja meg és a lúczfenyőmagvak csak ekkor szállnak a földre, 

 mely még hóval van borítva és így a hóréteg felületére jutnak". 

 Ezután vázolva a magyar hegység lejtői hórétegének olvadási 

 módját, arra az eredményre jut, hogy a hóréteg felső részének 

 olvadásából keletkezett kis vízerecskék a lejtőről lefutnak, ter- 

 mészetesen ,.a hó felületén fekvő szárnyakkal ellátott könnyű 

 lúczfenyömagvakat magukkal viszik a mélyebb helyekre és az 

 alsóbb regiókba rakják le ott, a hol a hegyoldal lejtfala kisebb 

 és a hó már elolvadt". ,,A lúczfenyőmagvak legalább egy része 

 tehát mindig nz alsóbb regiókba jut s ott, a hol termett, új 

 faegyedek létrehozásában szerepet nem játszhatik. A bükknek 

 és jegenyefenyőnek magva pedig a termés helyén marad és így 

 az új erdő létrehozásában részt nem vesz."* 



1 U. o. 1219-21. lap. 



* T. Pax: Grundzüge der Pflanzenverbreitiing in den Karp. 1898. 123. 1. 



••' II. kötet 222. és 442. 1. 



