STAUB MÓRICZ EMLÉKEZETE. 45 



mindnyájan, akik vele érintkeztünk, kiolvashatunk emlékeinkből, amelyek 

 előttünk S t a u b-ol felejthetetlenné teszik. 



Hogy tudományos életünkben milyen hézagot hagyott maga után 

 Staub, arra nézve fölemlítem, hogy közéletünk különböző fórumain kívül, 

 életéről és működéséről a nyilvánosság előtt már megemlékezett a tanárképzö- 

 intézeti gyakorló fögymnázüim* a Magyarhoni Földtani Társulat, a Földrajzi 

 Társulat, Bernátsky Jenő tagtársunk emléksorai kapcsán** a berlini 

 »Detítsche Botanischt Gesfllschaft« és ezen kívül még közéletünk több más 

 egylete és fóruma is ; és a közel jövőben fog ez megtörténni a Magyar Tu- 

 dományos Akadémián is M á g o c s y - D i e t z Sándor egyetemi tanár részéről. 



Mind olyan testületek, amelyek keretében működött, és amelyek fáj- 

 lalják elvesztését. Nagy veszteség érte azonban szakosztályunkat, és általában 

 a magyar botanikát is, amelynek munkálkodása legnagyobb részét szentelte, 

 amelyet munkáival gazdagított úgy, mint kevés botanikusunk, és amelynek 

 Staub a külföld előtt is csak becsülést és tiszteletet szerzett. 



Egy fáradhatatlan munkával eltöltött emberélet, olyan sok gondolatot 

 akkumulál, és ezek összessége egy olyan eszmecsoportot képez, amelyet 

 — ha egyszer letűnt — többé nem képviselhet senki. A tudomány nagy 

 emberei egyedül állanak, nem ismétlődnek meg ; és mozgott légyen egy lelkes, 

 munkában eltöltött emberélet a tudomány bármilyen szerén^^ körében, ha 

 letűnt, az pótolhatatlan veszteség. Eredményei ugyan szétszívárognak a soka- 

 ságban, és ezen hol itt, hol amott fejlődnek újabb szellemek, de az az edzett 

 lobogó, a melyet az eszmék tulajdonosa fennen lobogtatott, újabb győzelemre 

 már nem vonulhat. Ezért pótolhatatlan Staub a tudományra és különösen 

 a magyar nemzetre és szakosztályunkra nézve. Emléke azonban örökké él, 

 és élettörténetét áttekintve, bámuljuk a férfit, aki az élet küzdelmeitől vissza 

 nem riadva, olyan lankadatlan erővel és olyan szép eredményekkel haladt 

 czélja felé ; aki nem kereste az anyagi javakat, hanem a tudomány, a társa- 

 dalom és szaktársai elismerését kivíva, ezzel megelégedett ; ebből erőt merített 

 ahhoz, hogy tovább munkálkodjék, és a legszebb babérokat tegye a magyar 

 tudomány, valamint a magyar közművelődés oltárára. 



TUZSON JÁNOS. 



* 1903—1904. évi Értesítő. 3. old. 

 ** Berichte der Deutschen botan. Ges. 190-1. p. 60. 



