110 



tjenar antagas som en egen medeläft tlrellaYi Arabis petraa 

 och Sisymbr. TliaUamim ^ helst öfvergångar icke blifvit funne. 

 9. Viola umbrosa. Den stora öfverensstammelsen som 

 herrskar öfver allt i den arktiska zonens ^egetafion <är redan 

 förut känd. Skandinaviens nordliga och alpina trakter hafva 

 knappast någon art, som ej tillika förekommer i tie arktiska 

 länderne. Sa är förhållandet icke blott med de äldre LinnaB- 

 anske vexterna, ulan äfven de i sednare tider uptäckte haf- 

 va samtlige nästan samtidigt blifvit funna i de öfrige arkliske 

 länderne , såsom de Wahlenbergske , Eriopliorum Chafnis- 

 soiiis , Saxifraya hieracifolia , Braya alpina *), Sisymbriurn 

 Araboides, Artemisia nori^eyica (på klippiga Bergen i Nord- 

 Veslliga Amerika); ytterligare bevis derföre lemna Viola um- 

 brosa 3 Stellaria al pestris , Rubus caatoreiis , att förtiga så- 

 dana arter, hvars synonymie redan är känd och uptagas i 

 Siberiska och Amerikanska floror. Viola umbrosa är utom 

 Skandinavien äfven hemmastadd i N. Europeiska Ryssland 

 (Fischer! in litt. V. b o realis Weinm.! in Linn. et FL Pe- 

 trop.) ^ öfver hela nordliga Siberien (V. Gmeliniana d\? 

 cordifolia Dec. Syn., V. suavis Fisch., V. salina Turczanni- 

 noif. !) och i Canada (V. Selkirkii Goldie). — V. epipsila 

 synes hafva samma geografiska utbredning. 



10. Viola hirta. Den vid Upsala allmännaste formen 

 af denna är lågvext och har de mellersta kronbladen bara; 

 den passar fullkomligt till V. collina Koch. Syn. — Som art 

 bör den likväl aldrig skiljas och äfven Reichenbach hänför 

 den som afart till V. hirta. Till den hör ock Engl. Bot. 

 L 894. 



11. V. canina Engl. Bot. t. 620 hör till underarten V. 

 silvatica. Om man än skiljer denna som verklig art, kom- 

 mer i min tanka ändå V. montana att iörenas med den egent- 

 liga V. canina. V, Ruppii står också vida närmare sistnäm- 

 de än någon af de ljus- eller hvilblommigc. All Bertoloni 

 i sin Fl. Ital. ej känner dessa Nordiske vexter är tillräckeli- 

 gen klart af dess citerande af synonymer. 



12. Cucnbalus maritimus skiljes nu ånyo af. Hooker i 

 dess Engl. Flor. ed. 4, hufvudsakligen efter fröen, som yngre 

 på den äro violetta, men på C. Behen hvita. I min tanka 

 ligger den väsentligaste skillnaden i dess pcrennerande sljelkar 

 (den är en suffiulex humifusus) , hvadan ock i alla bladvecken 

 om hösten utbildas små bladrosetter (ofullkomliga knoppar), som 

 följande året utvexa till nya grenar. Pistillerne och fröhu- 



*) De aiktiske slägterne Braya, Plati/pcL^kkun och Eulrema utgöra liMSi 

 vår öiverlygelse eit enda naturligt, och utom de mer eller mjndre 

 utbildade skidorne äro de svära att skilja som arter. 



