101 



gerna den typiska anföras som a. , d^en sällsyntare som b. , f. 

 c. S. repens a. eriocarpa; b. lejocarpa: Turritis hirsuta a. 

 genuina, b. ylaberrima o. s. v. Och då sådana artförän- 

 dringar äro analoga hos flera närslägtade arter nytlje man 

 för alla dessa samma benämning, som då genast antyder de 

 analoga formerne. 



Deremot böra afarter alltid särskildt utföras efter artens 

 diagnos; och då dessa mycket olika förhälla sig i olika län- 

 der, samt aldrig böra så framställas att de utesluta nya, kan 

 härvid aldrig utan olägenhet någon slags nummerföljd använ- 

 das. Jag föreslår betekna dem med — framför afartens 

 namn, f. e. 



. Sal. repens (a. eriocarpa. b. lejocarpa), 



— fuscata. 



— argentea. 



Vid en artförändring , hvars skillnad alllid kan antydas 

 med ett enkelt ord, benämnes denna alltid efter den afvi- 

 kande karakteren, äfven om den förut erhållit eget artnamn. 

 Således benämna Wimmer , Meyer m. fl. S. Lambertiana 

 riktigare S. purpurea latifolia, än «S^. piirp. Lambertiana 

 o. s. v. Men med afarter är ett annat förhållande , dels kan 

 deras benämning icke fullt innefatta olikheten, dels kunna de 

 från annan synpunkt (som vanligast af andra författare sker) 

 betraktas som arter. För dessa bibehålle man lika samvets- 

 grant som för arter upfinnarens benämning , och andre det 

 icke efter sitt eget tycke (ty det är fullkomligt subjektivt) till 

 något mera passande. Häruti försynda sig vanligen de flesta 

 författare; men det är verkligen lika nödvändigt att de blif- 

 va fixerade, som arters. Antingen man betraktar en annan 

 författares afart som art, eller dess art som afart, bibehålle 

 man dess gifna namn. 



Att betekna underarter med * före namnet brukades af 

 Vaillant och har i sednare tider af de flesta blifvit antaget. 

 Att således derifrån afvika vore intet skäl; således: 



