longa, ill pelioluin latuiii deciirrenteni altemiata , iilrinque 

 Yiridia pilosa; siiprema lineari-oblonga , suhtiis villoso-caae- 

 scentia. Capitula (liaiid explicala) subslobosa aggregata. 

 Sq'iama3 involucri e.xleriores ovata?. — Die 28 Sep!. 1839 legi. 

 3. Cirsinm heteropliijllum DC. Att äfven denna art i 

 flera hänseenden varierar, är allmänt kändt. Det är i syn- 

 nerhet bladen som visa sig föränderliga med hänseende till 

 deras helhet eller sönderdelning. Med anledning häraf hafva 

 några ForfaUare t. ex. Allionius (Flora Ped. 1. p. 132) 

 deraf bildat tvenne arter: C. heterophyllam (1. c. N:p 354 t. 

 34) med mer eller mindre flikiga blad, och C. heleniokles 

 (1. c. n. 533 t. 13) med hela blad. Andra deremot hafva up- 

 stält tvenne varieteter, t. ex. Haller, Decandolle, Gau- 

 din, fVimmer. Denna art är allmän i Norge och äfven i 

 Sverge under båda formerna, mellan hvilka lalrika öfvergän- 

 gar ega rum; det synes mig dock, som den form, h\ilken 

 har hela blad, förekommer ymnigare i högre fjälltrakter, 

 hvaremot den andra är vanligare i lägre trakter (t. ex. vid 

 Kristiania och andra delar af Norska kuslen, Skåne, o. s. v.). 

 Flera författare, såsom D ccandolle (Prodr. G. p. 633), 

 Wimmer et Gr abo.wski (Fl. Siles. 2. p. 82), Gaudi\n 

 (Fl. Helv. 5. p. 197), tillägga' den antingen helt och hållet 

 eller till hälften klotrunda blomsterhufvud; jag har dock al- 

 drig märkt dem, fullt utslagna, hafva annan form än bredt . 

 äggrund vid basen intryckt. De yttre stralarne af fröfjunet 

 hos kantblommorna äro stundom endast sträfva af små upåt- 

 vända tandlika hår; hvaremot de öfriga äro fullkomligt fjun- 

 lika. — I sydveslra Norge på Häckfjeld har jag samlat nå- 

 gra exemplar, hvars blomsterskaft uptiU äro försedda med 

 liera små jemnbredt-lansetllika långspeisade blad, hvilka äro 

 nästan lika långa med foderfjällen eller kortare, och om- 

 gifva blomslerhufvudet liksom svepe. — Ällionii figur t. 

 13 afviker från alla exemplar jag observerat dels genom de 

 långa blomsterskaflen, som utgå från öfra bladvecken (i della 

 afseenue afviker äfven fis. i Fl. Dan. t. 109 — vanlicen äro 



