126 



nhiff, tills i våra dagar, som söka lösgöra sig från alla band, 

 menniskan helst förgudar sig sj el f (snWMs ocli talangernes af- 

 <TudRri) och Botanisferne sig och sina sjeffinlagda idéer i naturen 

 — men endast frisk naturpoesi och religion forllefva evigt på 

 folkens läppar. Af sjelfva bildningen af vexlnamnen och den 

 verldsiiskådning, som i dem uUryckes, eger man icke blolt en 

 proberslen pä etymologiens antaglighet (ej likväl bevis för 

 rikligheten) utan äfven saker anvisning på deras ålder, lik- 

 som en Brvnins af cemenlel och några zirater igenkänner 

 en ruins ålder och byggnadsstil. Så uppfattade kunna under- 

 sökningar äfven af de obetydligaste ämnen, såsom det om 

 vexlnamnen onekligen är, om man antager blolt hrad som 

 är sanning, lillförliflig sanning, leda till nägra, ej föraktliga 

 resultater, som vi i en följande afhandling skola söka närma- 

 re antyda. 



Af det anförda torde imellertid få antagas: 



1. Att det sätt, hvaruppå vextnamnens etymologi vanli- 

 gen bedrifves, hvarken leder till sanning eller något annat 

 nyttigt. Allt hvad som icke suker endast det sanna fullt till- 

 förlitliga, kan aldrig vara till någon vinst för vetenskapen. 

 Om man än medgäfve, alt hvarje namn måste liafva sin ely- 

 moloai, följer icke deraf att man bur antaga en godtycklig 

 gissning; ännu säkrare är alt hvarje person måste hafva fö- 

 delse-ort och föräldrar, men icke uppgifver derfore någon hi- 

 storisk lörfaltare dylika sjelfdiklade när han ej känner de 

 verkliga. Vi önska derfore utdömdt icke blott allt oriktigt 

 och löjligt, utan ;ifven allt godiyckligt och obevisligt. Vida 

 bättre ingen etgmologi, än en otiss. 



2. Icke heller bör man, vid uppgifvandet af ett namns 

 etymologi, upptaga något efter andra utan nödig kritik och 

 varsamhet. Rena hugskott förljena lika litet ujtprepas, som 

 Johannis Magni och fleras fal)ler i en Svensk historia. 

 Vetenskaperne hafva, liksom hvarje väl ordnadt hushåll, si>ia 

 skräpkanirar för sådant som endast väcker äckel eller löje; 

 en husmoder med någon takt franilägger icke gerna sådant i 

 gästrummen, och samma aktning bör en författare visa sina 

 läsare. 



3. Att allt etymologiserande är föga fruktbringande om 

 man icke eger n;igon anvisning på namnets betydelse, om man 

 icke vet i hvilket språk etymologien är att söka: eller med 

 elt ord allt sökande på måfå. Lättrogenhet har ofta varit 

 etymologers arfsynd. 



4. All för alla äldre namn måste framför allt äldre, sam- 

 tida författare rådfrågas. De innehålla ofta derom en be- 



