1(;9 



utvidgas än mera, blir cylindrisk, småkiilorna iitvidcras äfven 

 och den ena tränger den andra in i cylindern, och som de tryc- 

 ka hvarandra der de vidruras, antar hvardera form af en li- 

 ten cylinder, hvarvid den öfvcrsta och understa bli hemisferi- 

 ska emedan trycket på dem sker allenast på ett håll. — Ex- 

 anthemernes form: Uredo och Uromyces ha inga, Puccinia 2, 

 Phragmidium flera rum, livilket kan så förklaras, att hos de 2 

 första har ingen klorofyllkula utvecklat sig till rum och sjelf- 

 va exanthem-bildningen år fulländad med cellulens förvand- 

 ling; hos Puccinia ha 2, hos Phragmidium flera småkulor ut- 

 vecklat sig. Den allmänna lagen kan man lätt finna i mäng- 

 den af öfverflödig näringssaft, som står i noggranna pro- 

 portioner till de utvecklade klorofyllkulorna, så att hos f^r^jrfo 

 fanns icke nog deraf för att upsvälla till en kula, hos Pucci- 

 nia fanns förråd till 2 , hos Phragmidium till flera. Följaktli- 

 gen äro alla exanthemformerna identiska, så att de kunna 

 anses såsom blotla modifikationer af en och samma basis. 

 Detta bevises deraf, alt bildningen af ett Phragmidium alllid 

 föregås af en J7re(/o-bidning, hvilken återigen sjelf lätt dcri- 

 genom kan förklaras. — ■ Sljelkbidningen : Af sljelkeu, som är 

 egen iöi Uromyces, Puccinia och Phragmidium^ fins hos Phrag- 

 midiolum blott en antydning i det alt nedersta rummet eller 

 små-kulan ofta är betydligt förlängd, ehuru brun och icke 

 som hos fanerogam-exanthemerna hyalin. Stjelkbildningen 

 kan förklaras så, att stjelken utgör den understa delen af cel- 

 lulen, som af brist på upsvälda klorofyll-kulor afsmalnat och 

 sammandragit sig. Dess frånvaro beror derpå, att närings- 

 saften är i så ringa mängd tillstädes att cellulcn dcrigenom 

 ej k.an förlängas. 



Vext-exanthemcrnas epigenesis. Phragmidiolum ramosum 

 är af längre varaktighet ån Phr. apicale^ hvilket affailer snart 

 efter det bladen äro fullt utvecklade och eflcrlemnar ett ärr, 

 som likväl äfven snart försvinner, hvarefter bladspetsen utgö- 

 res af en otydlig, brun ccllulmassa, som är nä&tan lika ijocK 

 med det ufriga cellulnätet. Exanlbcmbildningens inverkan in- 



