DIÓSZEGI MIM íNVHLVESZ. 



99 



4. Valamely lulajdonságukról clncvczettek közül sok beválik, pl. i'(i/u;- 

 Iiii\ inagnigó stb. 



5. A javasolt nevek a legkevésbbé értelmezhetők : bajnútza, küsön, 

 iniígc, szúdor : bár itt is akad néhány használható: inadárliúy, Kitaiht'lfü, 

 Wahhlánfüve. A iniige talán a fraiiczia mugiicl (gyöngyvirág) elkölcsönzésc. 



ti. A termetből, formából, mineműségből alkotottak közül jók : bajuszfű, 

 bokniafa, bojtvirág, czüstfa, rézvirág, tsillagfiirt, zuzmó stb. 



7. Legérdekesebbek, de talán legkevésbbé használhatók a mai botaniká- 

 ban Diószegi-éknek azok a szavai, melyeket mint Linné követői és rend- 

 szerének magyarra alkalmazói, a virágok aprólékos részeinek sajátságai szerint 

 alkottak. Ezek nem mondhatók ugyan rossz szóképzésnek, de ellenkeznek a ma- 

 gyar géniuszszal, mert a magyar ember a tárgyakat külső megjelenésük, 

 szembeötlő formai tulajdonságaik, használhatóságuk szerint nevezi cl. Így a 

 növényeknek is virágjuk feltűnő színe, formája, ismert virágokhoz való hasonló- 

 sága, illata, egyik-másik biológiai jelensége kötik le figyelmét. így lesz harang- 

 virág, kakasláb. bazsarózsa, napraforgó, dcliguyiló stb. A magyar természettel 

 homlokegyenest ellenkezik az az aprólékosság, mely a porzók, szirmok és 

 függelékes virágrészek szerint nevezné el a növényeket. 



A növénykedvelő se köszönthetné így kedves ismerősökül a rét, a liget, 

 a folyópart virágait, nem nevezhetné őket nevükön, hanem úgy kellene 

 tennie, mint mikor a botanikus valami ismeretlenebb növényekre bukkan, le 

 kellene elébb tépni őket, hogy meggyőződjék, melyiköknek mi a neve. Az 

 ilyen mesterséges szóknak el kellett lankadniok, bár egyikük-másikuk, ha 

 nem is a közbeszédben, de a szépirodalomban meglehetősen meggyökerezett. 

 Az iró zenghet nősziromról, mérget szedethet a csalmalokbóil : a magyar 

 ember bizony krk liliomot ültet a kertjébe és kigyomlálja belőle a bclcndckct. 

 A mezőgazdaság tartogatja életben a baltalzim-oí ; nem voltak ily szerencsések 

 társai a patkótzim és tzipólzim. Diószeg i-ék aprólékos szóalkotásai igen 

 nagy számúak, de nagyobbrészint alig ismeri még a botanikus is. Ilyenek 

 többek közt : gyongyhini, himboj, kiillörojt, szirmanyúlt, tartszirom, redöszirom, 

 tsövirils, villahim. 



Hálára kötelezi a nyelvészt Diószegi-ék III. kötetében az a lajstrom, 

 a melyben még egyszer összefoglalják és tetemesen megbővítik a jártas, tehát 

 nem újonnan alkotott fajneveket, bár nemi nevekül nem alkalmazzák őket. 

 Ezek közül irluk ki a következőket : 



Arvalányhaj. bábakalács, barkótza, bckalutaj. boglárka, jekctcgyürii, 

 galambbegy, gyujtován, iszalag, kányafa, kaszanyiig, oslormcn, pántlikafii, 

 tisztesfÍ! stb. 



A Magyar Füvészkönyv megjelenésének százados fordulóján ünnepelje- 

 nek a magyar nyelvészek is Diószegi botanikus tisztelőivel, és együttes 

 munkával gyomlálják ki művéből a csimpajt, rcdi'iszirmot, csalmalokot és 

 társaikat, ellenben dolgozzák föl a mi értékes, hogy megteremtsék a magyar 

 botanika jó nyclvérzékkel szerkesztett mesternyelvét. C.<:apodi Lstván. 



7* 



