120 



RAPAICS RAYMUND 



arra, hogy a hajtás a földből kibújva leveleket és virágzó szá- 

 rat adjon. 



Az akvilégiák vizsgálása közben csakhamar feltűnik az is, 

 hogy a legtöbb faj, a mint fentebb jeleztem, törpe és erősebb 

 termetű alakokra bomlik. Ennek az oka az, hogy az akvilágiák 

 néha nagyon eltérő sajátsága szövetkezetek tagjai, úgy hogy 

 ennek következtében majd minden akvilégiafajban legalább a 

 tendencziát megtaláljuk az emiitett párhuzamosságra. Némely eset- 

 ben alakzatokat, sőt változatokat is meg lehet, sőt kell is ennek 

 alapján a fajok keretében különböztetnünk. Például szolgáljanak 

 a következők : 



Ha most ennek a jelenségnek közvetlen okát vizsgáljuk, 

 arra az eredményre vezet kutatásunk, hogy a törpe alakok egy- 

 részt a havasi, másrészt pedig a xeroforbiális alakzatokat kép- 

 viselik, míg az erősebbek az alacsonyabb tájak, a mesoforbiális 

 szövetkezetek és az árnyékos helyek alakjai, úgy azonban, hogy 

 néha egy fajon belől is mindkétféle tényező is oka lehet törpe 

 és erősebt) alakok keletkezésének. Legjobban ismerjük ebből a 

 szempontból az A. vulgaris-t, a melynek idéztem idevágó alak- 

 zatait, a f. Sternbergii-t és a f. cornuta-t. Az előbbi a havasok 

 meg a hegyi táj meredek szikláinak egyaránt lakója, míg az 

 utóbbi erdők árnyékos helyein nő. Ez a tulajdonság azonban 

 természetszerűleg a két alak elterjedésére is kihat, mert például 

 míg az Alpesek déli oldalán a Sternbergii lép fel túlnyomó 

 számban, addig a faj elterjedésének északi határán ezt az ala- 

 kot alig vagy éppen nem lehet megtalálni. 



A virágok szerkezete a génusz minden faján identikus, 

 sőt a lényegtelenebb jellegekben is annyira hasonló, hogy csak 

 éppen a mézelő levelek sarkantyiijának fejlettségében van feltűnőbb 

 különbség. Heinricher^ bizonyos megfigyelései alapján azt 

 állítja, hogy az akvilégiák méztartó levelei sztaminodiumok, sar- 

 kantyújok pedig a porzók eresztékének átalakulása. Tekintettel 

 arra, hogy a boglárkafélék virágszerkezete igen régi minta és 



» Heinricher in Sitzb. Akad. Wiss. Wien. LXXXIV. (1881) 83, t. 6. 



