AZ AQUILEGIA-GENUSZ 



127 



ségét, ennek a szervnek a dolog természetéből kifolyólag rend- 

 kívül labilis voltánál fogva, még a fajok jellemzésében is csak 

 a legnagyobb óvatossiggal használhatjuk fel, azt akarom csak 

 kiemelni, hogy az akvilégia-nemzetség fajai annyira összeszövőd- 

 nek, hogy ez a három rokonsági csoport kölcsönösen összefügg 

 egymással, a mit legjobban megvilágít az. hogy egyes fajokat 

 teljes lehetetlenség pontosan az egyik vagy a másik szorozatba 

 beosztani. 



Az A. parvi^ora rokonsági körét jellemzi a rövid, be nem 

 pöndörödött sarkantyú. Minthogy a sarkantyú a levélen csak 

 másodlagos képződmény, bizonyos dolog, hogy ez az akvilégia- 

 sorozat a legősibb típusokat foglalja magában. Az A. Henryi 

 sarkantyúja annyira jelentéktelen gödröcske a szirmon, hogy 

 ezt a fajt felfedezői Isopyrum-wak, majd mások Jneínone-nek 

 gondolták. Fejlettebb a sarkantyúja az .1. eccdcarata és az 

 ,4. jiarriflora-\\Qk, sőt az utóbbié kivételesen annyira is meg- 

 nyúlik, hogy a virág ilyenkor olyanféle típust ölt. mint az 

 .4. leptoceras rokonsági körét jellemző típus. Ehliez a sorozathoz 

 tartozik még az A. glanca, meg az .4. piihiflora és A. hrevistyla. 

 Ez a két utóbbi azonban olyan szorosan csatlakozik egyszersmind 

 az A. vulgáris rokonsági köréhez is, hogy voltak olyan botani- 

 kusok is, a kik csak az A. vulgáris alakzataink tartották őket; 

 és tényleg abban az esetben, ha úgynevezett nagy fajokba fog- 

 laljuk össze az akvilégiákat. lehetetlenség eldönteni, hogy mi a 

 rendszertani értéke ennek a két akvilégiának. Az A. jMrviflora, 

 európai rokonait jellemzi az európánkivüliekkel szemben a törpe 

 termet, ;.melyet Borbás az egész rokonsági körre ki akart 

 terjeszteni jellemző vonásként. Az európai akvilégiák közül az 

 .4. Kitaihelii, A. Einseleana és az ^4. heata sorakoznak az 

 .4. parviftora mellé, de különösen az A. Einseleana. Ellenben 

 az A. Ottonis, a mely faj ma már csak töredékekben él, noha 

 legjobban ebbe a csoportba illik bele, különös virágtípusával 

 úgy az .4. vulgáris, mint az A. leptoceras rokonsági köre felé 

 közeledik. 



Az .4. leptoceras rokonságában a sarkantyú lassanként 

 annyira felnövekedik, hogy a sorozat legszélső tagjának, az 

 .4. coerulea-wük. feltűnően hosszú sarkantyúi vannak. A közbe- 

 eső tagok azonban nagyon ingadoznak ebben a tekintetben és 

 pedig úgy az A. parvijiora, mint az A. vulgáris rokonsága fele. 

 Az előbbi irányba mutatnak az A. lactiflora és az .4. viridiflora, 

 az utóbbiba pedig az A. leptoceras és, bár kevésbbé, az A. cana- 

 clensis, a mely éppen olyan bámulatosan gazdag alakokban, mint 

 az A. vulgáris, egyes alakjai azonban éppen úgy nem választ- 

 hatók el egymástól, mint az .4. vulgáris alakjai. Három jelleg 

 fejlődésének a kombinácziója jellemzi ezeket az alakokat: a 

 sárga szín átváltozása a húspirosba, a szirom lemezének elcsene- 

 vészése és a sarkantyú megnyúlása, a melyekhez azonban még 

 az is hozzájárul, hogy ebben az alakkörben is jelentkezik a 



