128 



RAPAICS RAYMUND 



törpe és magasabb termetű alakokra való szétválás tendencziája, 

 noha nem eléggé kifejezetten ahhoz, hogy az alakzatok meg- 

 különböztetésében magának szerepet biztosíthatna. 



Az A. vulgáris legközelebbi rokonai az A. Karelini, 

 A. oxysepala és az A. olympica^ a melyek együtt egy nagy 

 fajba egyesíthetők. Az A fragrans és az A. Moorcroftiana, bár 

 bizonyosan ebbe a rokonságba valók, egyrészt azokhoz a fajok- 

 hoz közelednek, a melyek az A. parviflora rokonságát az A. vul- 

 garis-éyal kötik össze, másrészt azonban, különösen az A. Moor- 

 croftiana, az A. Ottonis, illetve ennek útján az A. leptoceras 

 felé. Az A. aurea minden közelebbi rokon nélkül áll. Az A. glan- 

 dulosa és A. alpina az egyik irányban, az A. sibirica pedig 

 másikban szakadt ki a középpontból. 



4. Növényföldrajzi vonatkozásoh. 



Az akvilégia-génusz a holarktikus flórabirodalom jel- 

 lemző tagja : elterjedésében sehol sem lépi át ennek a flóra- 

 birodalomnak a területét ; magának a génusznak elterjedése 

 tehát bővebb megokolásra nem szorul. 



Ámde nemcsak a génusz, hanem az egyes rokonsági 

 körök; sőt az egyes fajok elterjedése is annyira megfelel azok- 

 nak a körülményeknek, a melyeket az északi trópusonkívüli 

 fajok elterjedéséről és összefüggéséről általában ismerünk, hogy 

 az akvilégiák növény földrajzi vonatkozásaira vonatkozólag éppen 

 csak az egyes részleteket kell kiemelnem. 



Noha nem volt módomban a génusz minden faját meg- 

 ismernem és azonkívül kétségtelen, hogy Közép- és Keletázsiá- 

 ból még nem egy akvilégia kerül elő, mégis mai ismeretünk 

 alapján is a legnagyobb valószínűséggel feltehetjük, hogy a 

 harmadkor végén csak egynéhány faj akvilégia élt, a melyek 

 azonban az egész sarkot körülfogták. Tekintve azt, hogy relik- 

 tumnak ma csak az A. Henryi tekinthető, a harmadkori akvi- 

 légiák általános képe csak közvetve rajzolható meg. Ha ugyanis 

 azokra az alakokra gondolunk, a melyek ma a három említett 

 rokonsági sorozatot összekötik és ezeket a típusokat egybe- 

 vetjük az A. Henryi-\e\, arra a következtetésre kapunk alapot, 

 hogy a harmadkor végén élő akvilégiák inkább kis virágúak 

 voltak, sarkantyújuk vagy egyáltalán nem volt, vagy ha volt is, 

 az csak olyanféle fejlettségű volt, mint a mai A. parviflora sar- 

 kantyúja. Annyi azonban mindenesetre bizonyos, hogy az a 

 három sarkantyútípus, a mely az aquilégia-génusz ma élő 

 három rokonsági körét jellemzi, csak az egyes akkori fajok 

 sarkantyújának variácziójában élt, egész fajokat még nem jel- 

 lemzett. 



Hogy micsoda körülmény volt az oka annak, hogy a 

 boglárkafélék családjában a mézfejtő bizonyos génuszok 

 fajainak keretében sarkantyú-nyúlványokba sülyedt, sőt hogy 



