AZ AQUILEGIA-GÉNUSZ 129 



egyes esetekben a sarkantyú annyira megnyúlt, hogy a rovarok 

 csak rablók módjára juthatnak a mézhez, az mind mai napig 

 kiderítetlen tény. 



Egyetlen egy megfigyeléstől eltekintve — Dalia Tőrre 

 szerint^ ugyanis a Bombus Gerstaeckeri nőstényei azokat a sisak- 

 virágokat látogatják, a melyeknek virágjában a mézet a hosszú, 

 felpöndörödött sarkantyú jobban elrejti, míg a hímek és dolgo- 

 zók azokat a fajokat, a melyeknek virágjában a sarkantyú fej- 

 letlen, a mézhez tehát könnyebben hozzá lehet férni — a sar- 

 kantyú fejlettségi különbségeinek, sem biológiai, sem fiziológiai 

 magyarázatát még csak sejteni sem tudjuk ; különösen akkor 

 nem, mikor olyanféle sarkantyúkról van szó, mint az A. coeridea 

 sarkantyúi. 



És e miatt azt sem tudjuk kideríteni, hogy a fajok kelet- 

 kezésében, de különösen, hogy azok megoszlásában minő szerepe 

 volt a sarkantyú fejlettségének. Hogy, míg például a sisakvirág 

 fajai úgy oszlottak meg, hogy Amerikában hiányzik a hosszú, 

 feipöndörödött sarkantyús virágokkal bíró Paraconitum algé- 

 nusz, addig az akvilégiák megoszlása éppen fordítottja ennek, 

 a mennyiben Amerikában a nagyon hosszú sarkantyús akvilégiák 

 vannak túlsúlyban. 



A mi tehát a harmadkori akvilégiafajok keletkezését és 

 aztán ebből a mai három rokonsági kör felbukkanását, valamint 

 ezeknek a jelenségeknek a közelebbi idejét illeti, a mai körül- 

 mények semmi felvilágosítással sem szolgálnak. Mai elterjedé- 

 süket megmagyarázza ugyan annak a feltételezése, hogy már a 

 harmadkor végén az euráziai részeken lakó akvilégiák inkább 

 az A. vulgáris rokonsági Jiörére jellemző típusú virágokkal bír- 

 tak, ellenben a 5erm^-tenger környékén élt fajok inkább az 

 A. leptoceras-hoz hasonlítottak, és ez minden bizonyuyal így is 

 volt, hanem hogy miért volt így, arra nem kapunk sehonnan 

 feleletet. 



Az A. leptoceras rokonsági köre, a mint azt már Borbás 

 is megjegyzi, Keletázsia és Északamerika tulajdona és minden 

 bizonynyal egy genetikus középpontból, a Bering -tenger melléké- 

 ről áradt szét. A jégkorszak beköszöntése kergette délre a rokon- 

 sági kör őseit, a melyek x\merikában mint A. canadensis, Ázsiá- 

 ban pedig a harmadkori lakóhely környéként mint A. leptoceras^ 

 másutt meg mint A. viridifiora -\- A. ladifiora maradtak ránk. 

 Az A. coerulea izolálva áll ebben a rokonsági körben, a mi 

 arra utal, hogy vagy mindjárt kezdetben izolálva állott elő, vagy 

 pedig, hogy közelebbi rokonai a jégkorszakban kivesztek. 



Az A. vulgáris rokonsága a klima lassú lehűlésével szin- 

 tén délre húzódott egyrészt a Himalájának, másrészt Európának 

 vándorolva. Az előrenyomulás útját a máig fenmaradt testvér- 

 fajok pontosan mutatják. így helyettesíti az A. ocysepala-i az 



1 Kosmos I (1886) 12—19. 



