AZ AQUILÉGIA GÉXÜSZ 135 



Diagn. I. (1853) 10: A. subscaposa Borb. iu Magy. Tud 

 Akad. Közi. XH. (1882) 18; ? A. dinarica G. Beck 'in Anu. 

 Naturh. Hofmus. Wien. VI. (1891) 341, A. ÜUepitschii F. Pax 

 Gr. Pflanzenverbr. Karp. 11. (1908) 52. 



b) var. viscosa (G o u a n) G r e n. et G o d r. FI. Fr. I. 

 (1847) 44; .4. viscosa Gouan FI. Monspel. (1768) 267; A. jnjre- 

 naica var. decipiens Gren. et Godr. FI. Fr. I. (1847) 45 (sec. 

 spec. auth. !). 



B) Subsp. atroviolacca (A. Lali.) Rapcs; A. vidgaris 

 var. atroviolacea A vé - L allém en t De Pl. Germ. Rar. (Í829) 

 15; A. atrata Koch in Flóra XIII. (1830) 119. 



Középeurópa növém^e. Az A. coerulescens északi határa 

 Norvégiában, Svédországban és Finnországban a 63. szélességi 

 fok ; keletre a Volgáig terjed : déli határvonala keleten az 50. 

 szélességi fok, a Kárpátok mentén azonban lejut Szerbiába, 

 azután Albániába, onnan Siczilia alatt Szardínia és Korzika 

 között Spanyolországnak fordul, a hol Valencián és Cantabrián 

 át északnak vág : nyugati határvonala Írország és Augolország 

 nyugati partján majd Skótországon át vonul északra. Ez egy- 

 szersmind az A. nigricaiis-laktíi terület is. A két megkülönböz- 

 tetett alakzat oikologiai eredetű. Egymás közvetlen közelében 

 is teremhetnek. így például Grácz mellett, a honnan Z i m m e t e r 

 az A. Ebneri -t^ühlikáitSL, a locus classicus-on is mindenféle nagy- 

 ságú virágú és levelű meg termetű .4. nigricans terem, a mint 

 erről a wieni Hofmuseum herbáriumában mindenki meggyőződ- 

 hetik. Az A. viscosa Francziaország legdélibb felében az Alpok- 

 ban és a Pireneusokban honos. Állítólag azonban a szemben 

 fekvő afrikai partokon is terem. Az A. atroviolacea elsősorban 

 is az Alpok növénye. Északra a Juráig, Münchenig és Felső- 

 Ausztriáig, keletre egész a Eisnyákig, nyugatra Wallisig terjed, 

 délen pedig e között a két határ között az Alpok legdélibb 

 nyúlványain is honos. Igaza van azonban S c h u rnak. a ki a 

 növényt Magyarország keleti feléből is közli, mert az A. atro- 

 violacea itt is honos. Úgy jellegzetes (Csáklyai kő [Csaté !}), 

 valamint a két alfaj között álló, de inkább az utóbbihoz soroz- 

 ható (Kolozsvár [R i c h t e r !]) példányokat láttam Erdélyből. 



Az A. vidgaris kedvelt kerti növény. Gyakori szökevény. 

 Amerikában ilyeténképen már meg is telepedett. 



Nóta. Az A. vulgáris alakkörében megkülöuböztetett változatok és 

 alakzatok minden társnevét nem idézhettem, mert ezek dolgozatomat nagyon 

 megnövesztették volna. Jobban, mint én, felaprózzák ezt a fajt R o u y et 

 Foucaud (Flore de Francé I. (1893) 123—126) és Gürke (Plantae 

 Europeae Tom. U. Fasc. III. (1903) 420—423). Én erre tudományos alapon 

 nyugvó okot nem találtam. Borb ás is erősen feldarabolja az A. vulgaris-t, 

 különösen ha a herbáriumokban szétszórt nomen modum-ait is figyelembe 

 vesszük. Ez irányú fejtegetéseit azonban én nem osztom. 



18. A. olympica B o i s s. in Ann. Se. Nat. XVI. (1841) 360. 



A Kaukázusban, valamint Perzsia és Arménia vele érintkező határán. 



19. A. Moorcroftiana Wall. Cat. Nr. 4713 ; R o y 1 e 111. Bot. Him. I. 

 (1839) 55. 



12 



