PAX F. „GRUNDZOGE DER pflanzenverbreitung" 49 



A 4. főcsoportba csak a barczasági hegyvidék területe, — az 

 5. főcsoportba pedig az „erdélyi havasok területe" tartozik, mely 

 Brassótól majdnem a Danáig nyúlik. 



A 6. főcsoportba egyedül a Domogled flóraterülete, a 7-ikbe 

 pedig a „Westsiebenbürgische Randgebirge", a melyet helyesebben 

 -a Bihar- és Érczhegység környezetének nevezhetünk, melyhez a Pojana 

 Ruszka környezete, a Biharhegység és az Érczhegység tartoznak. 



A 8. főcsoportba szerző csupán az „erdélyi felvidéket" sorozza, 

 Siebenbürgisches Hochland név alatt, a mit erdélyi medencze névvel 

 szoktunk jelölni, a mi németül , Siebenbürgisches Becken* volna. 



Az egyes területek florisztikai jellemzésének részleteire nézve 

 magára a munkára kell utalnom, adatok eléggé gazdagon vannak fel- 

 sorolva; Pax saját feljegyzései és az illető irodalmi adatoknak 

 alapján florisztikai leírások s felsorolások között számos igen vonzó, 

 érdekes és tüzetesen megállapított részletet találunk. A vezérlő gondo- 

 latok mindenütt azok, a mik már az előző szakaszokban kifejezvék, 

 t. i. geológiai és fejlődéstörténeti vonatkozásúak, a melyeknek a 

 szerző azonban mindent a legkisebb részletekig szolgálatába állit. 

 A diluviális glecserek által elfoglalt területeket a priori más szem- 

 pontok szerint méltatja, mint azokat, a melyeken jégárak nyomai 

 nincsenek (vagy még nincsenek kimutatva?!); és a relikiumfajok alatt, 

 melyek egyúttal endemikus fajok is, mindig praediluviális reliktumo- 

 kat ért. A fejlődéstörténet ilyetén alkalmazása kétségtelenül erőltetett 

 és illuzórikus fogalmakra vezet. Néhol kitűnő támasztópontul szolgál- 

 hat, de csak feltevés és nem lehet biztos tétel, mert a kétsésrtelen bizonji- 

 tékok hiányzanak. íay a Knautia turocensis, Dianthus nitidus, Daphne 

 arbuscula, Syringa Josikaea, Bruckenthalia spicidifolia, Telekia 

 speciosa stb. fajukról apodictice azt állítani, hogy praeglaciális relik- 

 tumok, nem egyéb, mint koczkáztatott ötlet. 



A mit Pax munkájából kivehettem, csupán az, hogy oly 



területek kizárólagos növényei, a melyek egészen vagy részben meg 



voltak kiméivé a jégáraktól. Ez nem bizon}íték. Egy tudományos 



munkán, a melytől pozitiv adatokat várunk, ily problematermészetü 



tételeknek nem szabadna vezérlő eszme gyanánt végigvonulnia. Minder 



növénygeografiai jelenséget ily módon magyarázni nem lehet, hiszen 



akkor pl. a Saxifraga carpaihica endemikus előfordulását a Kárpátok 



örökös hófoltjai közelében, a hol minden bizonynyal glecserek voltak a 



diluvium alatt, egy növénygeografiai lehetetlenségnek kellene minősíteni. 



Mindeme értelmezési kérdések mellett kétségtelen, hogy a Pax 



növénygeografiai felosztása, az említettektől eltekintve, alapjában igen 



természetes határvonalakkal történt, a melyek megvonása eddigi növény- 



íöldrajzi irodalmunkhoz képest oly haladást jelent, a melyet szerzőjük 



csakis igen kiterjedt vizsgálatok révén érhetett el. Az egyes területek 



elválasztása a Kárpátok flórájának gondosan megvont határait nyújtják 



s igen találóan jegyzi meg Pax, hogy ha lesznek is az újabb kutatások 



révén változások, a beosztás, lényegében alig fog változni. Itt a Pienninek 



és az Alacsony-Tátra erőltetett vonatkozásba hozásán s az „Ungarisch- 



Siebenbürgisches Grenzgebirge" egész tömegének összefoglalásán kívül 



Botanikai Közlemények 1909. Vili. kötet, 1. füzet 4 



