4 4 TUZSON J. 



melyek biztosan nem határozhatók meg. így pl. ismételten is ki kell 

 emelnem, hogy Nymphaea Lotus-ndik a gánóczi mészkölerakodásokból 

 való enumerálása, a mi hovatovább jobban elharapódzik az irodalom- 

 ban, minden alapot nélkülöz és erőszakolt. A többi fossilis növényeket 

 pedig szintén a kellő elővigyázattal kell fogadnunk. 



A Sabal tlialheimiana Pax „faj"-nak enumerálása pl. szintén 

 nem jogos. Miért Sabal? hiszen az sem biztos róla, hogy legyezőalakú 

 vagy szárnyalt levélről van-e szó. Mi értelme van tehát a Sabal génusz 

 apodiktikus kijelentésének ? Hasonlóan igen kétes értékűek a Myrica 

 laevigata, Cercis Toiirnoueri stb. 



A palaeobotanika nagyszámú hieroglifái között megállhatják 

 ezek is helyüket, czélszerü lett volna ugyan ebből a szempontból is 

 a maradványok leírásait természetim rajzokkal kisérni, részletes növény- 

 geográfiai és fejlődéstörténeti következtetésekre való felhasználásuk 

 azonban minden esetre nagyon meggondolandó. 



A P a X szép levezetéseinek ezek a fossilis növénymaradványok 

 tehát nagyrészt csak látszólagos argumentumai. Pax azonban értette 

 nehéz feladatát más módszerekkel oldani meg, t. i. a mai flóra 

 alakjainak növényföldrajzi mérlegelése és a Kárpátok és környezetük 

 geológiájára vonatkozó ismeretek segítségével. 



A munka második részének első szakasza egyes génuszokkal és 

 fajokkal foglalkozik két egyenlőtlen csoportban. A kisebb csoportot 

 a csekély variácziót mutató génuszok teszik. Ezekhez van sorozva az 

 Aquilegia, Saxifraga, Primula, Soldanella, Orohanche, Phyteuma és 

 mint ide tartozókat említi a Cystopteris, Carex, Allium, Gypsoxjhila, 

 Rammculus, Draha, Sedum, Astragahis, Anthriscus, Stveertia, Androsace, 

 Pedicularis, Crepis génuszokat. 



E fejezet czíme egy kissé burkoltan fejezi ki a tartalmat, hiszen 

 a Primula, Draha, Cystopteris stb. génuszok fajai nagyon is variálnak ; 

 itt azonban a fajoknak a területen való aránylag csekély száma, a 

 területen tapasztalható állandósága és az illető növényalakoknak egy- 

 mástól való könnyű megkülönböztethetősége van értve. 



Az egyes részletekre nézve az eredeti munkára kell utalnom, 

 legyen a/onban megemlítve, hogy az Aquilegia longisepala-nak rendszer- 

 tani értéke kétes, talán varietas sem, hanem legfeljebb egy forma. 

 Ez okból ennek a növénynek az A. vulgaris-szal szemben, mint 

 kizárólagos mészlakó, endemikus növénynek kiemelése, alig találja meg 

 a megfelelő rendszertani alapját. Uj faj gyanánt, illetőleg új részletes 

 diagnózissal van itt leírva az Aquilegia TJllepitschii Pax, mint a 

 Pieninek endemikus növénye. Ezzel szemben Pax a Primula 

 leucophylla (melynek rendszertani értéke sok tekintetben kétes) 

 endemizmusát törli azért, mert az a Kaukázusban is előfordul és fel- 

 veti a Pr. Clusiana Erdélyben való előfordulásának kérdését, a mi 

 Moe?z által a Schuller-en gyűjtött Primula Baumgarteniana 

 feldolgozása révén nyert megoldást. Fontosak továbbá a Soldanella 

 minimanak a Gyömbéren való előfordulásának kérdése, a Soldanella 

 hungarica tisztázása, az Orohanche coerulescens kizárólagos előfordulása 

 a nyugati és az 0. alsatica-é a keleti Kárpátokban. 



