MAGYARORSZÁG NÉHÁNY NÖVÉNYÉRŐL ÉS EZEK ROKONSÁGÁRÓL 283 



előfordulható ingadozások mellett a liybrideken a kombinácziók 

 legváltozatosabb esetei fordulhatnak elő, minek következtében 

 csakis az egyedek nagyobb számának átvizsgálása mellett lehet 

 szó az egyes sajátságok fenti értékeléséről. 



A mint már előbb emiitettem, ez irányban tulajdonképeu 

 tenyésztési kísérletek révén juthatnánk közvetlen, biztos adatok 

 birtokába ; és pedig csakis olyan kísérletek bírnának teljes 

 értékkel, a melyeknél egy-egy biztosan tiszta canum és oleraceum 

 mesterséges keresztezéséből indulva ki, figyelnők meg az egy- 

 másutáni generácziókat. A jelen esetben azonban a hybridek 

 nagy számából vonhattam következtetéseket ; és pedig, évelő 

 fajokról levén szó, úgyszólván egymás mellett láthattam a/,t, a 

 mit tenyésztési kísérletek esetében csak egymásután^ fokozato- 

 san lehetne megíigyelni. 



Az'idecsatolt 8 rajz (5. kép) a tőalakok mellett, a legjellemzőbb 

 6 alakját mutatják be a hybrideknek, és pedig gyakoriságuk sor- 

 rendjében: a VI. és VII. rajz a leggyakoribb alakot, az II. rajz pedig 

 a légritkábbat. Az előbbi tehát domináló, az utóbbi pedig recessiv 

 sajátságokat visel. A rajzokhoz hozzá kell fűznöm, hogy a II. rajz 

 növénye fehéres virágú, a III — V. rajz növényei gyengén pirosas 

 színűek, a többi pedig sötét ibolyás-piros, a mely szín még söté- 

 tebb^ mint a canum virágzatának jnros színe. Vagyis az a saját- 

 ságos tünemény tapasztalható, hogy a lilás-piros virágú canum és 

 a fehéres-sárgás virágú oleraceum eme hybridjei sötétebb piros 

 színűek mint magának a caí2?/>«nak virágai. így tehát nem a színek 

 puszta keveredéséről, hanem a hybridek többségénél egy új, 

 sötétebb szín létrejöttéről van szó. 



Az előbbi leírásokból és rajzokból kivehetőleg a jelen esetből 

 az egyes sajátságokra vonatkozólag általánosságban főleg a követ- 

 kezőket emelhetjük ki. A levelek mély bonetszése (oleraceum), az 

 épebb szélű levelekkel (canum) szemben erőteljesebb, domináló; 

 ugyancsak ilyen az elágazó szár (<deraceum), a végálló virágzatú, 

 el nem ágazó szárral (canum) szemben. A hybrideken háttérbe 

 szorítja továbbá a piros szín (canum) a halaványabb, fehéres- 

 sárgás színt (oleraceum), a vékony ágazata gyökérzet (oleraceum), 

 a gumószerüen megvastagodó ágazatut. 



A leírtakból a szóban levő hybridek rendszertani megneve- 

 zésére vonatkozólag azt a következtetést vonhatjuk, hogy az egyes 

 alakoknak, mint egységeknek, elnevezése teljesen illuzórikus. 

 Szólhatunk C. canum X o/erace^/m-alakokról, és pedig a leg- 

 gyakoribb (formae frequentissimae), gyakoribb (formae frequentio- 

 res) és ritka (formae rarae) alakokról, illetőleg az ezek köré 

 csoportosíthatókról. Az egyes alakok binominális megnevezései 

 azonban, a melyeket az előbbiekben idéztem, teljesen feleslegesek 

 és a rendszertanra értéktelenek, annál is inkább, mert az alakok 

 nem állandóak, hanem a generácziók változékonyak, illetőleg 

 — ha egymás mellett vannak — rendkívül változatosak. Nem 

 csodálhatjuk, hogy ily körülmények mellett az elől megadott 



