A PAPILIONATAE TERMÉSFALA 157 



kedésektöl érdes. Chloroplastok némelykor váladékok és az 

 Amorphán calciumoxalát kristályok találhatók a külső epirdemis 

 sejtjeiben. 



A levegönyilások még a xerophyta- típusú fajok termésén 

 sincsenek bemélyesztve, a Glycijrrhiza-n meg éppen kiemelked- 

 nek. Elrendezésük az epidermis sejtek alakjától függ, ha ezek 

 a sejtek egyenes vonalban feltűnően nyújtottak, úgy a levegö- 

 nyilások elhelyezkedésében a határozott irány minden esetben ponto- 

 san kimutatható, ellenkező esetben nem. 



A szőrök és emergentiák, különösen az előbbiek a legtöbb 

 termésen előfordulnak. A szőrök a termésérés idejére gyakran 

 lehullanak és számos génuszon belül jellemző alakot öltenek. 



A parenchyma rendszerint nyújtott, ritkábban isodiametri- 

 kusan legömbölyödő, vagy lapított és amoeba-alakú szabálytalan 

 sejtekből áll. A sejtfalak lágyak, vékonyak, ritkábban különböző 

 módon vastagodottak. A sejtközti járatok nagyon alárendelten 

 képződtek, kivételt képez a Trifolmtn és némely Medicago faj. 

 A sejt tartalmi részei sorában a chloroplast, a keményítő, cal- 

 ciumoxalát és a váladékok említhetők meg. A keményítő külö- 

 nösen a varratok közelében halmozódik fel nagy mennyiségben, 

 a calciumoxalát rövid prismatikus kristályokban, különösen a rost- 

 réteggel határos legbelső parenchyma sejtrétegben s már valamivel 

 ritkábban a háncs-stereoma ívek külső oldalát kisérő sejtekben 

 található összefüggő, vagy szakadozott krisíálymezőket alkotva. 

 A kristályok minden kristálytartó sejtben csak egyesével fordul- 

 nak elő. A váladékok gyakran az egész parenchymát és a külső 

 epidermisr elöntik, vagy csak bizonyos sejtekben raktározódnak, 

 melyek egj^séges réteggé csoportosulva, vagy egymástól elszige- 

 telten fordulnak elő ; igen gyakori a lysigen váladéktartók kép- 

 ződése, melyek nagyon eltérő alakúak lehetnek, legszebb példát 

 az Amorpha-n észleltem, melynek gömb- vagy ellipsoid-alakú 

 lysigen váladéktartói a narancshéjban levő lysigén olajtartóknak 

 hű képmásai. 



A roütréteg. A német szerzők „Hartschicht", vagy „Hart- 

 faserschichf néven említik. Két típusa különböztethető meg. 

 Az egyik esetben hosszúra nyúlt, vékony s többnyire isodiamet- 

 rikus keresztmetszetű rostokból áll. Faluk a gödörkéktöl eltekintve, 

 melyek különben is csak gyéren mutatkoznak, minden esetben 

 egyenletes vastagságú s így a sejtüreg a rost alakját utánozza ; 

 az egymásra következő rétegek rostjai teljesen azonosak, csak 

 kivételkép találni különbségeket s ezek a különbségek is nagyobb- 

 részt a rost tágasságára vonatkoznak. A másik típusú rostréteg 

 elemei, mint már Z i m m e r m a ii n, majd Steinbrinck és Le- 

 dére du Sablon viszgálataiból tudjuk az egyes rétegsorozatok- 

 nak megfelelően differentiálódtak, legbelül hosszú s majdnem 

 isodiametrikus keresztmetszetű s csak kevés gödörkétől likgatott 

 vékonyfalú rostokból állanak, melyekre kifelé 'egyre rövidülő, 

 erősen összenyomott s nagyobb számú, gyakran elágazó gödör- 



14* 



