A papilionatae' termésfala 159 



mag közti távolság felező pontjáról veszünk keresztmetszetet, a 

 hol a magpárnának a magvak közé két oldalról benyomult része 

 a median síkban összenőtt egymással. 



A magvak növekedése és a magpárna duzzadás! ellen- 

 állása folytán nagy feszültség jő létre, de miután a növekedő 

 mag nyomása ezt az ellenállást legyőzi, a magpárna sejtjei már 

 korán deformálódnak s végül az érés idejére már jórészt a víz- 

 veszteség hatására is pehelyszerű foszlányokká zsugorodik az 

 egész magpárna. Az izekre töredező magpárnás terméseken a 

 magpárna izületi része, a mely a két mag közti távolság felező 

 síkjának két oldalán van, elfásodik (12. kép) s az izületi szövet- 

 nek kizárólagos vagy lényeges részét teszi s az utóbbi esetben 

 a rendestől eltérő alakot ölt. 



A belső epidennis sejtjei igen vékonyfalúak, nyújtottak 

 vagy izodiametrikusak, a befelé tekintő falak jobbára papilla- 

 szerüen kidudorodnak és számos esetben vékonyfalú szőrökbe 

 nyúlnak. Belső faluk csak kivételesen vastag, mint az Amorpha 

 és a Melilotus esetében látható : oldalsó faluk ellenben elég 

 gyakran létrás vastagodást tüntet fel {TrifoUum). Kutikulát csak 

 az Amorpha belső epidermisén találtam. Chloroplast és keményítő 

 tartalom elég gyakran kimutatható. 



Az edénynyalábok. A Papilionatae termésében három 

 nagy edén3'nyaláb van, melyek közül kettő a termőlevél két szélén, a 

 hasi forradás mentén, s egy ezekkel szemben a háti oldalon fut 

 végig. Az utóbbi a levél főerével azonos, s mégis azt látjuk, 

 hogy a két hasi edénynyalábtörzs viszi az uralkodó szerepet ; 

 ennek az az egyszerű tény a magyarázata, hogy a magvak táp- 

 lálása e két edénynyalábra hárult. Különösen ott szembetűnő a 

 háti edénynyaláb alárendeltsége, a hol a termés rövid. 



Ezeken kívül kisebb edénynyaláb-elágazodásokat találunk, 

 melyek a parenchymát reczésen, harántirányb;in vagy hossz- 

 irányban átjárva egymással anastomisálnak ; eredhetnek az összes 

 főedénynyalábok különböző magasságú pontjain, de az utolsó 

 esetben jobbára csak a bázison. 



A három fő-edénynyalábot egy-egy, többnyire jól fejlett 

 háncsstereoma öv kiséri. Nagyon jellemző, hogy a xylém alkat- 

 részei közül csak a tracheák vannak fásodva, a többi elemek 

 mind lágyan maradtak. 



A parenchyma erezetét képező edéuynyalábok háncs- stere- 

 omája ritkán és csak azon génuszokon fejlődik ki, a hol az 

 erezet hosszirányú edénynyalabokból áll {Medicago, Trigonella, 

 Coronilla). 



A háti és a hasi stereoma-ívek szerkezete a felnyílás mód- 

 jával szoros vonatkozásban van. A két utóbbi az összes felnyíló 

 terméseknél egy közbe iktatott, ú. n elválási szövet által van 

 elkülönítve egymástól és a median-sik szerint egymással sym- 

 metrikusan egyenlő, miért is egységes övet látszanak alkotni (1. 

 kép). A háti edénynyalábot kisérő öv csak a két kopácsai nyíló 



