A PAPIlilONATAE TERMESFALA 



161 



stereonia, de már kis magasságban, körülbelül ott, a hol az 

 edényiiyalábkör patkóalakot öltött, kezd kialakulni. A normális 

 €set az, midőn a háti edénynyalábnál három, s a két hasinál 

 egy-egy. összesen öt ponton indul meg ; a három háti ág később 

 egyesül ; a két hasi stereoma-ág a median-síktól eltávolodva, 

 köztük s a középvonal között jobbról-balról egy-egy újabb ág 

 kezdődik, melyek az elsődleges ágakkal csakhamar összeolvadnak 

 s középen keskeny elválási szövetet hagynak. 



A két kopácscsal nyiló terméseken a háti stereonia is 

 kettévált, azonban az alap közelében még ezeken is három kez- 

 deti ág egyesülése folytán keletkezett egységes ivet alkot, mely- 

 nek kettéválása csak feljebb következik be. 



A fel nem nyiló terméseken, továbbá azokon a felnyíló 

 terméseken is, a hol már a hosszú, vékony kocsányban van 

 háncsstereoma, némi módosulást szenved a pericarpium háncs- 

 fítereomáinak fokozatos kialakulása. {Vicia Cracca L., Y. silvatica L.) 



Az elválási szövetet a felnyilás vonalában, a medián- 

 sík mentén találjuk néhány sejtnyi szélességben, a környező 

 szövetektől többnyire jól elkülönülve. A tüsző módjára nyiló ter- 

 méseken csak a hasi varraton, a kétkopácsúakon mindkét varrat 

 mentén, a zárva maradó terméseken sohasem képződik. 



A varratmenti külső epidermis-sejtek, továbbá az alatta 

 fekvő egész a termés belső epidermiséig követhető szövetek 

 adják az elválási szövetet, a mely legélesebben van határolva 

 a háncsstereomák ívében ; a belső epidermis felett többnyire ki- 

 szélesedik, mert a rostréteg két-két varratmenti széle a közép- 

 vonaltól meglehetős távolban maradt. 



Az elválási szövet elemeit az eddigi vizsgálatok szerint 

 tisztán lágy, hosszúra nyújtott, szúk s jobbára collenchymásan 

 vastagodod sejtek alkotják. Számos esetre áll ez a szabály, 

 csak azokra nem, a melyekre megállapították, ugyanis elkerülte 

 a kutatók íigyelmét az a sajátságos körülmény, miszerint az 

 összes kétkopácsú termések elválási szövetének bizonyos részei 

 már jóval az érés ideje előtt módosulást szenvednek. Ez a módo- 

 sulás abban áll, hogy bizonyos sejtekfalai rendkívül erősen meg- 

 vastagodnak s egész vastagságukban elkutinosodnak ; a kutino- 

 sodás mellett alárendelten elfásodás is történik, csakhogy ez a 

 legtöbb esetben alig hogy kimutatható (8 kép c; 15 kép c). 

 Leclerc du Sablon^ említést tesz az ilyetén módosulásról, 

 midőn a Spartium junceum L. elválási szövetét leírja, azonban 

 ö az egész folyamatot az elfásodás eredményének tekinti. Nékem 

 még a Spartium junceum elválási szövetén is sikerült a kutino- 

 sodást kimutatnom, mely az ammoniás gentiana violával való 

 eljárás alkalmazása után élénk kék színben mutatkozott. 



Az elkutinosodás helye és terjedelme nagyon ingadozó, a 

 génuszok s gyakran a tribusok keretén belől azonban meglehe- 



1 Id. mű. 



