106 



standigare insigt i vart fadernes lands vaxtgeografi och saledes 

 gerna vilja taga kiinnedom om atVen de ringaste bidrag der- 

 till, med noje skola attolja mig pa nagra utflygter i deuna 

 trakt. Mangen torde malianda iltVen vid en blick pa Sveri- 

 ges karta hatVa kommit att tanka derpa, att Umeatrakten 

 borde sarskilt undersokas, dertor att den stoter intill tvanne 

 pa satt och vis atskiljda hat'sbassiner. Den loper ut i hafvet 

 och bildar likasom ett kna, hvilket i sammanhang med de 

 oar, klippor och skar, som ligga strodda emellan Oster- och- 

 Vesterbotten, samt ett fran finska sidan likaledes utskjutande 

 kna gor farvattnet trangt. Norr om detta af sjomannen sa 

 mycket fruktade farvatten, som kallas Qvarken, vidgar sig 

 den egentligen s. k. Bottniska viken, tor att snart ater sam- 

 mandraga sig, sa att den bildar en nastan cirkelrnnd yta. 

 Soder om Qvarken ater utvidgar sig det vida storre vatten, 

 som kallas Bottenhafvet, och sammandrager sig ned mot Gefle- 

 trakten och Alands skargard, hvarest ar ett med Qvarken 

 jemforligt trangt farvatten. 



Nar man nu vet, att der vid DaleltVen ar en skarp grans 

 mellan en sydlig och nordlig svensk vegetation, och att ett 

 lands vaxtlighet beror till en ganska betydlig del pa dess for- 

 hallande till hafvet, torde man tanka, att afven har vid Umea 

 en dylik grans skulle vara till finnandes. Och det ar just 

 detta,' som intraffar. Om an afbrottet icke ar sa stort, som 

 vid Dalelfven, ar det likval ganska anmarkningsvardt och tor- 

 de ega sin grund i samma orsaker. 



Likasom den is, som drifver in i Gefle-bugten omvaren, 

 fordrijjer dennas utveckling och ger stadens narmaste om- 

 gifningar en nordlig karakter i vaxtligt afseende, sa ar det 

 afven har den af Qvarkens holmar och de pa omse sidor om 

 hafvet fran fasta landet utskjutande uddarne sammanbundna 

 och derfor lange qvarliggande ismassan, hvilken ar orsaken 

 till varens sena ankomst till dessa nejder. Den lifgifvande 

 varsolen har att kampa med de fran hafvet komman'de isiga 

 vindarne. De oerhorda snomassor, som under den langa vin- 

 tern hopat sig till en betydlig hojd pa landet, smalta derfor 

 endast mycket langsamt. Har vid kusten ar det yanligt, att 

 snon annu ligger qvar pa sina stallen, nar man fran de upp- 

 at landet och Lappmarken liggande socknarne far hora omta- 

 las, att varen der star i sinskonaste fagring. Hvad under 

 da, om vi icke kunna finna hiir de varvaxter, som langre so- 

 derut vakna till lif, sa snart snodrifvorna hafva forsvunnit. 

 Man gar har hela den langa vintern och vantar med langtan, 

 att varen skall komiua liied sina blommor, och, nar varen andt- 

 ligen koramer, tinner man med sorj^; sina forhoppningar i af- 

 seende pa de vantade blommorna nastan svikna. De varvax- 

 ter, som aro mangariga, kunna icke utharda den langa vin- 

 terdvalan. Forhallandet mellan dvala och vaknande, vaxande 



