58 



ma, att hos manga flerariga vaxter en skennar stabilitet kora- 

 mer deraf, att individerna kunna vara ganska lange och of- 

 verlefva talrika generationer af andra (hufvudsakligen annu- 

 ella) arter, generationer, hvaraf soraliga kunna forete egen- 

 domliga karakterer, soni ej funnos hos den gemensamma 

 stamformen, hvarifran de harflutit. 



Fragan om de vaxtfan]iljers fcirsta ursprung, hvaraf spar 

 finnas i de aldsta geologiska formationerna, eller oni vaxtlif- 

 vei abstrakt taget kan pa vetenskapens narvarande stand- 

 punkt ej losas. Vaxternas geologiska historia gynnar ej the- 

 orien om en fortgaende utveckling, dels derfore, att de aldsta 

 igenkiinnbara typer redan hade en ganska utvecklad orga- 

 nisation, dels eraedan man aldrig t'unnit en fossil vaxt, sora ej 

 kunnat ge anledning att formoda niirvaron af en klass eller 

 familj, som antingen annu finnes eller ar medelformen till de 

 nu existerande. Dessutom ar det ju annu foremal for rayc- 

 ken osakerhet och strid, hvad som^, i vaxternas system utmar- 

 ker och betingar en hogre plats: Aro de kosraopolitiska vax- 

 terna af en hogre ordning an de, som aro inskrankta till fa 

 lokaler? Aro hermafroditerna hogre an diklinerna, parasi- 

 terna framom sina naringsvaxter, de hvilkas fron ega hvite 

 for mer an de, som sakna dem, Gymnospermffi hogre an An- 

 giosperma3, vattenvaxterna an landtvaxterna? — Manga an- 

 dra dylika fragor bevisa det ofvan sagda. 



Det ar otvifvelaktigt, att vi ej direkt kanna ursprunget 

 till nagon vild art, att manga af dem skiija sig fran andra 

 genom vissa egendomligheter i struktur, att nagra alltid mang- 

 faldiga likartade former utan nagon variation, och slutligen 

 att sadana finnas, som utan variation bevarat sina karakte- 

 rer oforiindrade under mycket olika forhallanden och genora 

 flera geologiska perioder: nya upptackter hafva ej forminskat 

 vigten af dessa facta, och naturibrskarne, som gjort dem till 

 foremal fijr sina reflexioner, hafva ej deraf harledt ett enda 

 nytt argument. Vilja vi da deraf sluta, att arterna verkligen 

 aro sjelfstandiga och oforanderliga skapelser, ehuru det ofta 

 ar OSS omojligt att bestamma deras griinser, sa maste vi deraf 

 pa samma gang sluta, att hvarje vidare undersokningaf detta 

 arane ar ofverflodig, och att alia de vagar, som man hittills 

 trott oppna for naturforskarens undersokningar, bora betraktas 

 som slutna, anda tills sjelfva lifvets orsak ar funnen. 



Af dessa facta ar den genetiska likheten det rigtigaste 

 och i sjelfva verket det enda, som ger oss ett materielt och 

 patagligt argument. For nyborjaren synes det som harstam- 

 made alia vaxter, hviika likna hvarandra, fran en enda stam- 

 form, men samma logik skall ock leda honom att tro, att 

 alia, hviika ej aro lika, bora harstarama fran olika stamfor- 



