57 



varmen okades, stigit upp pa de hogre bergen derstades, eller 

 vandrat ater mot kallare nejder. 



Sadana aro de hufvudsakliga facta, hvilka man betraktar 

 som tillrackligen sakra i vegetationens palwontologi. iVnvan- 

 der man dem theoretiskt till fragan om vaxternas skapelse 

 och fordelning pa joiden, sa ser man forst och framst, att 

 der ej finnes nagon otvetydig ofverensstammelse mellan deras 

 successiva upptradande och hogre grad af struktur; vi se att 

 de aldsta kryptogamer, vi kunna igenkanna, hora till de i 

 denna afdelning af viixtriket hogst organiserade; och att de till 

 och med voro hogre organiserade an flertaletaf nu lefvande. Vi 

 se ock att fortplantning genom ett dikotyledonskt embryo och 

 bildningen af exogena vedstammar (hos Coniferse) maste ha 

 foregatt fortplantning genom ett monokotyledonskt embryo och 

 endogena stammar, hvilket belt och ballet strider mot laran 

 om en progression, savidt man ej vill antaga, att dessa, vis- 

 serligen hogst gamla fossilier, tillhora en epok mycket raera 

 aflagsen fran vegetationens borjan an fran den narvarande, 

 samt att samtidigt nu lefvande typer ocksa voro represen- 

 terade. 



Den omstandigheten vidare, att i jemforelsevis ej sa af- 

 lagsna geologiska perioder slagten, som nu betraktas egen- 

 domliga for hvar och en af de sarskilda verldsdelarna, sam- 

 tidigt existerade bredvid hvarandra, hantyder otvetydigt derpa, 

 att genom landernas hojningar och sankningar numera en 

 utomordentlig olikhet i landernas form och sammanhang mot 

 forut intradt. 



Af allt detta dragas foljande slutsatser: 1) De hufvud- 

 sakliga, igenkannbara vaxtfamiljer, som bebodde jorden vid 

 och elter den palseozoiska perioden, finnas annu, och ha der- 

 fore sasom familjer ofverlefvat alia geologiska forandringar. 

 2) Af dessa typer ha somliga ofverflyttat fran en hemisfer 

 till en annan. 3) Det ar ej oantagligt, att framdeles vidare 

 bevis ma pafinnas, som skola visa, att alia nu existerande 

 arter genealogiskt harstamma fran farre forut existerande, att 

 deras formolikheter harfiyta af individernas foranderlighet, och 

 att, om det nu ar oss miijiigt att specitikt skiija dem, detta 

 kommer sig deraf att manga mellanformer dukat under. 4) 

 Om arterna i allmanhet aro de bast begransade grupperna, 

 lattast att igenkanna och bestamma, sa orsakas detta deraf, 

 att deras benagenhet att variera hammas antingen af den 

 latthet, med hvilken en varietet croisseras med en annan va- 

 rietet af'samma species, eller af den temporara bestandighe- 

 ten hos dess omgifvande fysiska villkor, eller ock deraf att, 

 bland det stora antal af fron, som frambringas af hvarje in- 

 divid, endast de gro och utvecklas, som aro tillrackligen 1am- 

 pade after dessa fysiska villkor. Man far dessutom icke glom- 



