53 



utan uteslutande afseende pa sin bildning. Ju mindre sadana 

 hinder vaxterna ha att strida emot, desto storre utbredning 

 aga de (sasom okenvaxter m. fl.)- 



De tre stora hufvudformerna i vaxtriket — Akotyledo- 

 ner, Monokotyledoner och Dikotyledoner — aro i det allman- 

 naste fordelade i samma proportion i de sarskilda verldsde- 

 larne; detta ar ock faliet raed de storre ordningarne, sasom 

 Compositae, Leguminosae, Graniine^e och andra; hvilket synes 

 antyda, att forniagan af forandring tinnes nara nog i lika 

 grad hos olika klasser och gor sig gallande under de niest 

 olika forhallanden. 



Ju lagre organiserade vaxterna arc, desto vidstracktare 

 ar deras utbredning, raest salunda hos Acotyledonese minst hos 

 Dicotyledoneae — i ofverensstammelse med det factum, att de 

 lagsta vaxterna ha storsta formagan af forandring eller obe- 

 standighet. Sailan upptrada samma arter med samma varie- 

 teter pa langt skilda lokaler, deremot representeras de oftast 

 af andra grupper af beslagtade former, hvilket synes kunna 

 forklaras af den hypothesen, att de nuvarande arterna upp- 

 statt genom forandring af det ursprungliga, samt att varie- 

 teterna afljigsna sig fran stamformen. 



Det finnes vissa delar af jorden, som utmarkas afenpa- 

 fallande enformighet i deras fanerogama vegetation, ehuru 

 den ar rik p;i individer och har en viss synbar yppighet. Sa- 

 dane aro regionerna kring de stora sjoarne i Norra Amerika, 

 Eldslandet och Falklandsoarna, Pampas i Syd-Amerika, Si- 

 berien och Norra Ryssland, Island och vestra Skotland, hela 

 Ganges-slatten och manga andra trakter. Alia dessa regio- 

 ner ha ock en stor enforn)ighet i sin fysiska karakter; me- 

 dan andra, iivarest ytan ar mera bruten, jordgrunden olika 

 samraansatt och kliraatet uppvisar stora ytterligheter och of- 

 verflod pa Ijus, hysa de mest olika vaxtarterna, sasom Syd- 

 Afrika, manga delar af Brasilien och Anderna, Sodra Frank- 

 rike, Mindre Asien, Spanieu, Algier, Japan och Australien; 

 allt staende i sammanhang med orsakerna till vaxtveridens 

 foranderlighet. — Polar-regionerna ha hufvudsakl'gen fatt sina 

 vaxter fran de kallare sins emellan mycket olika tempererade 

 zonerna, och dessa arter aro sardeles variabla, ehuru inom 

 jemforelsevis sma granser till storlek, farg och bekladnad. 

 Manga af deras arter finnas ock, jemte andra med dem nara 

 beslagtade, pa bergen i varmare och afven tropiska nejder, 

 dit de utan tvifvel forflyttats af krafter, som nu mera ej aro 

 i verksamhet. 



Oarnes Floror hysa nastan utan undantag farre arter an 

 narliggande fastland; antalet af species jemfordt med genera 

 ar ock ringare. Ju mera aflagsen en 6 ar, desto fattigare ar 

 dess Flora, desto egendomligare och desto ringare proportio- 



