6 



ide af likhet, soin gor det svart att med siiker bestamdhet 



• o 



sarskilja slagtena. A andra sidan innehalla vissa s. k. famil- 

 jer t. ex. Melaiithaceae, Scrophularineas mycket bestamdt olika 

 grupper, slagten och arter, men kiinna sjeltVa med svarighet 

 definieras som en enhet. Natm'Iigtvis finnas harifran manga 

 och vigtiga undantag; men klart iir, att ju mera under den 

 historiska utvecklingen formerna (arterna eller slagtena) afen 

 typ (slagte eller grupp) okas, desto mera narstaende och svar- 

 utredde blifva de sinsemellan, och tvertom i motsatt fall eller 

 nar vissa former under tidernas lopp hafva dukat under. 



Genom odling kunna vissa varieteter val fortplantas, an- 

 dra deremot med lika latthet framalstras; arter, som lange 

 forblifvit oforanderliga, borja plotsligen afvika och bilda en 

 mangd varieteter nastan i oandlighet under obegransade ge- 

 nerationer. Alia dessa varieteter strafva ej att aterkomma 

 till, men att annu laugre aflagsna sig fran urtypen; man ser 

 ej foraldrade kulturformer atertaga stamformens utseende eller 

 karakterer. Hartill kommer ytterligare det factum att i manga, 

 cm ej de flesta fall, individer af samma species befrukta hvar- 

 andra medelst insekter och ej medelst generationsorganerna 

 inom samma hylle (ss. hos Orchidea?, Compositae, Gramineae 

 &c.j, hvarigenom ocksa, om an indirekte, bevisas att arternas 

 bestandighet ej ar regel, men val deras mojlighet att variera, 

 pa samma gang deras vitalkraft okas. Hvad hybridisering 

 angar, sa ar den verkligen mindre allman an manga tro, 

 produkterna oftast sterila och deras karakterer ej alltid till- 

 rackliga att bilda nya varieteter. PJybridernas tillvaro skuUe 

 ocksa just bevisa viixternas benagenhet att bilda foreningar; 

 nu talar deremot deras ringa forekomst just for vaxternas 

 benagenhet att skilja sig at genom nya, fria bildningar, va- 

 rieteter, former eller, om man sa vill, arter. 



Naturen har saledes en benagenhet att genom omiirkliga 

 gradationer mangfaldiga vaxtformerna, samt att sedan forstora 

 nagra och isolera andra i skiljda grupper, saval genom deras 

 organograliska karakterer som genom deras habitat. For 

 att da forklara, huru naturen at dessa former gifver en 

 temporar bestandighet, synes den af Darwin och \\^allace 

 uppstallda hypothesen om naturligt urval den mest tillfreds- 

 stallande. I korthet framstalld ar deras theori foljande. Hvarje 

 vaxt- eller djurform strafvar arligen att i storre eller mindre 



