6 



langvarigare ocli mera vidtomfattande resor an nagon an nan 

 naturfoskare, efter att i de utmarktaste och mest stor- 

 aitade arbeten hafva beskrifvit de af honom sammanbragta 

 ansenliga vaxtsamlingar, och dagligen egande till sin dispo- 

 sition och sasom inedel for sina forskningar den storsta bo- 

 taniska tradgard och det rikhaltigaste herbarium i veriden, 

 ar det kfart, att han lattare an nagon annan kunnat for- 

 varfva den asigt ofver A'axtriket i sin helhet, som berattigar 

 till att draga alhnanna slutsatser om dess wenhet i mangfal- 

 den.w Med lika stor skarpa som klarhet har han i sina ar- 

 beten: Flora Novse Zelandia?, Flora Tasmanica, Introduction 

 to the Flora indica, samt nu sednast i Flora arctica fram- 

 stallt dessa allmanna betraktelser ufver den systematiska bo- 

 tanikens uppgift, ofver artbegreppet och ofver vaxtverldens 

 nuvarande geografiska forhallanden och forntida utbildning, 

 hvaraf jag trott mig bora lemna en kort ofversigt, heist blott 

 fa af vara yngre botanister torde hafva tillgang till ofvan- 

 namnda vigtiga arbeten. 



I. Alia vaxtformer aro mer eller mindre benagna att variera; 

 intet organ ar absolut symmetriskt, tvenne organer aldrig 

 lika, flera individer ej fullt identiska, tva arter ha ej samma 

 relativa olikheter, tva lander icke samma former af arter for 

 dem bada gemensamma. 



Vaxterna forandras langsamt och de mest utmarkta va- 

 rieteterna finnas heist ytterst i den area, arten intager. Som- 

 liga slagten ha en stor fallenhet att forandra sina former; de 

 bilda af sina arter en sadan serie, att knappast ofvade for- 

 skare deraf kunna urskiija bestarada hufvudformer (arter), ss. 

 Rubus, Salix, Hieracium. Andra deremot ha en motsatt na- 

 tur, ss. Campanula, Veronica. I allmannhet torde det visa 

 sig, att ju enklare vaxternas struktur ar och ju storre slag- 

 tena, destt) mera foranderliga aro arterna. Acotyledonese, Mo- 

 nocotyledoneffi och Dicotyledoneas sta sinsemellan i detta in- 

 bordes forhallande, och hos de sistnamnde ar det de lagre famil- 

 jerna (Salicineae, Urticaceae, Chenopodiaceae) som visa storre 

 obestamdhet i sina former, an de hogre (Legurainoste &c.). 

 Och likasom det finnes genera, som kunna anses utgora sna- 

 rare ett agreggat af foga bestamda varieteter, sa uttrycka af- 

 ven vissa hogre grupper, ss. Graminese, Umbelliferae, Cruci- 

 ferae, Compositae, just genom sin stora s. k. naturlighet, en 



