196 TUZ80N J. 



valamint a dobrudzsai Isaccea, Cocosi, Tusla, Mangaliea lelő- 

 helyről ; Andrae (i. h. 738. old.) Moldovából a Duna völgyéből. 



A budapesti tudományegyetem botanikus kerti herbáriumá- 

 ban, valamint növényrendszertani intézetének és a nemzeti mú- 

 zeum herbáriumában a következő lelőhelyekről láttam e növény 

 példányait. 



Magyarország: „Bánát" (S a d 1 e r, Rochel); Orsova 

 (Borbás, Siraonkai, Degen, Jávorka); Ogradina (Wierz- 

 bicki); Mehádia, Straszuczhegy (Borbás), mely utóbbi azon- 

 ban ki nem virított példány és kérdéses. 



Szerbia: Zajecar (Nicic, Fi. Serbica, Nr. 266, 289); 

 Vranja (F o r m a ii e k). 



Bulgária: Rhodope-hegység, Backovo (F o r m a n e k); Filip- 

 popolisz (Formanek); Rumélia (Fri valdszky). 



Törökország volt területén : Macedónia, Dragozani (For- 

 manek); Epirus (Formanek), 



Románia : Vérciorova (herb. Borbás). 



Oroszország: Tauri-gubernium, Golajaprisztan, (Paczoski, 

 Tuz son). 



Ha a fenti földrajzi elterjedését e növénynek fejlődéstörté- 

 neti alapon vesszük figyelembe, akkor jogosnak mutatkozik, hogy 

 azt a Balkán-félsziget őseredeti növényének tekintsük, amely 

 innen egyrészt Magyarország déli részébe terjedt föl, másrészt 

 pedig a Fekete-Tengernek fokozatosan kiszáradó partvidékén : 

 Dobrudzsán és általában Románián keresztül terjedt el a Tauri 

 Pusztákra. Ezek a puszták maguk is igen fiatal, csak a legutóbbi 

 geológiai időkben kiszáradt területek. A Balkánon pedig ez a 

 növény vagy a vele közvetlenül rokon előde a harmadkor óta 

 zavartalanul tenyészhetett. Minthogy a délorosz puszták flóra- 

 vidékéről eddigelé még ismeretlen volt, valószínű, hogy a tauria- 

 kon kívül tényleg hiányzik, vagy ha meg is van ott, máshol is, 

 csak oly ritkán fordul elő, hogy észrevétlen maradt, vagy félre- 

 ismerték. 



így a V. hanaticum-mal ama növényeknek száma, melyek- 

 ről joggal feltételezhetjük, hogy a Balkánról terjedtek észak 

 felé hazánkba, meg a délorosz pusztákra is, egy újabbal szapo- 

 rodott. 



Yeronica anagallis L. var. anagalloides Giiss. f. 1. acuti- 

 folia m. Plánta ca. 45 — 50 cm alta, foliis glaherrímis triangu- 

 lato-lineari-lanceolatis^ hasidilatatis, ajnce acuminatis ; pedunculis, 

 pedicellis calycibusque glandidoso jnlosis. Icon 5. 



Légi in aréna humida insulae Potemkin prope Cherson. 



Az eddig megkülönböztetett alakok közül növényünk leg- 

 közelebb áll ahhoz, amelyet V. anagalloides G u s s. névvel külön- 

 böztetnek meg. Levelei azonban igen keskenyek, erősen kihe- 

 gyesedők és kopaszak, holott Reichenbach az ő c. ana- 

 galloides-éről azt tartja, hogy „foliis . . . superne glandipilis" . 

 A kocsánya és csészéje a mi növényünknek is ritkásan mirigyszőrös. 



