Péterfi Márton. 119 



életre. A nehéz megélhetés egyébként is igen erősen hátrál- 

 tatták munkaereje kifejtésében. Kritikus idők többször fel- 

 merülnek ; választani akar : botanikus maradjon, vagy sorsa 

 javitandó : vizsgára készüljön ? Sorsán főleg a szokásos, 

 tanitókat lenéző bánásmódon való elkeseredésében akarva 

 javitani, tanári vizsgára (1899), majd érettségire (1909) gondol, 

 a doctoratus (1911.) megszerzése végett szorgalmasan tanul, 

 de fátuma kiveri kezéből a könyet, ellankad, abbahagyja . . . 

 Persze időveszteség volt mindez — szakmunkássága rová- 

 sára ! Megkisérli Budapestre való áthelyeztetését, majd Ko- 

 lozsvárra törekszik (de jellemző : mikor már szinte bizonyos, 

 hogy Déváról mennie kell, meerkisérli utolsó pillanatban le- 

 fúvatni áthelyezését fin litt, ad Mailász 1905. XH. 16.]). 



Legelőször Kolozsvárott ismertem meg Péter fit, aki az 

 Erd. Múzeum Egyesület Növénytárának eladott gyűjteménye 

 rendezésére 1901. ápr. 26.— aug 2.-ig ott tartózkodott. Magam 

 ekkor már titokban (mivel hivatalos órák alatt és azontúl 

 is eltiltott dolog volt akár mikroszkopizálni, akár valamely 

 „magán" stúdiummal foglalkozni) sokat metszegettem a 

 mohokat. Péterfi-vel úgy a közeli, mint a távolabbi vidé- 

 kekre is igen sok kirándulást tettünk (így Kolozs, Torda, 

 Tordahasadék, Aranyosvölgye mentén Topánfalváig, Lucsia- 

 barlang — Verespatak — Abrudbánya — Zalatnáig). Eme első 

 kirándulásokon is mint jóhumorú, kedves, életvidám, szerény 

 embert tanultam megismerni, aki önzetlenül szerette a tudo- 

 mányt. Mivel kiváló mohaismerő volt, rengeteg nevet lehetett 

 tanulni tőle. Ugyanezen alkalommal volt először bold. Walz 

 Lajos-sal a Rodnai havasokon. Felkerestem Péterfi-t Déván 

 is (1905. jun.) ahol egypár szép kirándulást tettünk. Sűrű 

 levelezésünkből minden munkájáról tudok. Amig magam 

 megbízott tanársegédként működtem, sok kívánta irodalmi 

 dolognak nézek utánna, mikor kikerülök vidékre középiskolai 

 tanárnak, akkor is sok munka kölcsönadásával segítek rajta. 

 Még mikor a sors fordul: én vagyok vidéken s Pét erfi kerül 

 be központba, Kolozsvárra (1906), akkor is több szakkönyvet, 

 sőt a Revue Bryologique köteteit adom használatra kölcsön 

 magánkönyvtáramból, mert akkor még hiányzott ott. 



A sors végre összehoz bennünket, mikor 1914 szept.- 

 ben Kolozsvárra kerülök. Elébb igaz nehéz dolgokkal kellett 

 kezdenem. Intézetem egész személyzete bevonult, Péterfi 

 is póttartalékos (káplár), már menetszázadba osztják, csak 

 a legnagyobb utánjárással sikerült felmentetnem. Sok munka 

 is kerül vállára, mert a főkertészem is fennt küzdött az 

 orosz harctéren, így a botanikus kert vezetése kettőnk nya- 

 kába szakadt. 



Igazgatásom egész ideje alatt minden adminisztratív 

 ügykörtől mentesítettem, élhetett tisztán a múzeumi fogla- 

 latoskodásnak és saját vizsgálatainak. Péterfi is elismeri 



