Péterfi Márton. ' 125. 



latba s a legnehezebb időben, a kezdet kezdeten járt kézre 

 az oláhoknak, segítette ki azt, a teljesen tapasztalatlant (aki 

 még a mikroszkópot sem tudta beállítani, — factum \). Sze- 

 rencsére még az utcán sem találkoztam vele, s mikor 3 

 napi (!) term/nust kaptunk családommal a város elhagyására 

 s 1919 nov.8 -án marha-wagonban Kolozsvárról elkeltett in- 

 dulnom, minden emberem még a csőszök, kocsis is elbú- 

 csúzott tőlem, csupán ő nem mert. 



Azonban hiába vágott át az oláhokhoz családja ked- 

 véért, rendkívül szenvedett s e nehéz tusa megemésztette . . . 

 Tudnivaló volt ez előre ! A lelkiismeret sarkanytyúi nem 

 hagyták békén, pedig enmaga előtt próbálja rám, illetőleg 

 ránk : magyarul érzőkre áttolni lelke nehéz harca felelősségét. 



Péterfi magyar tudományos körből táplálkozott, a ma- 

 gyar tudomány emlőin nevelkedik s máról holnapra nem 

 lehetett oláhvá. Lelkében magyar volt, s mint halála után 

 megtudtam, az is maradt. Bizonyítja pld. 49., 55. levele; azt 

 írja : "En Bucsecsia-t írok már csak ! Magyar ennek a neve, 

 nem oláh, tehát magyar és nem oláh oríhographíával is kell 

 irní. Fene dolog (pardon), hogy még a magyar neveket is min- 

 denki a saját nemzeti (!) helyes írása szerint gyúrja át. . . . „ 

 (55. lítt.) 



A lelke a magyarsághoz vonzotta, családjáért való ag- 

 gódása miatt — meg nem lévén elég szilárdsága — oláhnak 

 szegődött. A tragédiának bekellett következni, s ismerve az 

 oláh psyche-t — tudtam előre — hogy ő is ugyanazon sorsra 

 jut, mint minden ilyen irányban döntő. IVlikor már igen sú- 

 lyos beteg volt, egyik benső barátjának sirva mondta : "Ugye 

 engem odaát árulónak mondanak?,, — a beteg megnyugta- 

 tására adott válaszra (hogy nagy családja kedvéért maradt) 

 — mellére tette kezét s ezt mondta : „Tudom, én tudom ! 

 De ne higyje, én magyar vagyok most is, magyarul élek, 

 magyarul eszem, álmodom és gondolkozom. És lássa kedves 

 öcsém : az itteniek megvetnek, a magyaroknál árulónak va- 

 gyok kikiáltva, a románoknak nem vagyok elég jó román." 



Őszinte sajnálatra méltó sors, dehát ez éppúgy tudni 

 való volt előre, miként az, hogy sorsa nem marad egyedül, 

 példa nélkül . . . Aki új fajait oly kiváló éles szemmel 

 Ítélte meg, íme ! ... az élet nagy válságában felette rossz 

 diagnózist csínált. Bele pusztult. . . . 



A nagy számadást már lezárta. ... A tiszteletreméltó 

 kedves szaktársnak sírjára csak a messze távolból tehetem 

 le emlékezésem vírágszálaít. . . . Keresztfáján ott lobog — 

 és ott marad hantja felett akkor is az a soha el nem fa- 

 kuló szallag, amely mégis csak nemzetiszínű, s amelynek 



