— 339 — 



rundt med en umaadellg Bolaniserkasse paa Ryggen: naar saa vi andre 

 tog med Toget til Kebenhavn, efter at have vaeret paa Tur med ham 1 Nord- 

 sJEelland, ude i, hvad han med Lune og Selvfelelse kaldte nSine" Skove, 

 ^sine" Enge osv., vandrede han om Nalten genneni de marke Skove til 

 sit Hjem med den tunge Kasse paa Ryggen — Pengene maatte der jo 

 spares paa; Lonnen var lille, og efterhaanden fodtes 6 Sonner og 6 Dotre. 



At finde en sjaelden Plante var Topmaalel af Lykke; det fyldte ham 

 med en Glaede, der rigelig lonnede Besva^rlighederne og Savnene. Men Plan- 

 terne var ham hellige; han tog kun nogle ganske faa af Sjaeldenhederne. 

 f. Eks, da han med nogle andre var i Immelen i Skaane for at se Trapa 

 natans ; da han en anden Gang med Th. Schiotz og fl. var i Moens Klint- 

 skov, og de fandt Epipogon, lagde de sig efter Sigende ned om den, 

 najsten i hellig Beundring, men naennede naesten ikke at rore den. 



Aar efter Aar gennemvandrede Mortensen Nordsja^lland og andre Egne 

 af Danmark, undertiden udsendt af Botanisk Forening. Resultaterne 

 har han nedlagt i mange forskellige Beretninger i Botanisk Tidsskrift (se 

 Bot. Tidsskr. isser Bd. 12, S. 197 — 199 og Indholdsfortegnelse til Bot. 

 Tidsskr. Bd. 1 — 25, Kobenhavn 1904); som den betydeligste maa nsevnes 

 „NordostsJ£ellands Flora", 1872 (Bot. Tidsskr. Bd. 5). 



Paa Foreningens botaniske Ekskursioner var han en yndet Forer; det 

 var en stor Fornojelse at se bans hoje, kraftige Skikkelse med det store, 

 morke Skaeg, naesten en Vikingefigur, skride foran for at vise eller fmde 

 SJEeldenhederne, og ved saadanne Lejligheder brod bans let bev^egelige, 

 barnlige, poetiske Natnr og sunde Humor forfriskende igennem. Hans 

 Son skriver: Fader var ,let at forknytte, let at glaede; nedtrykt til For- 

 tvivlelse, naar noget gik ham imod, og jublende glad indtil overstadig 

 Lystighed, naar Lykkens Sol skinnede." Som der var noget morkt over 

 bans Ydre, saaledes var der i Virkeligheden ogsaa noget morkt og tungt 

 i bans Indre og i bans Liv; men for fremmede aabenbarede dette sig 

 ikke; vi saa kun de lyse Sider, og vi morede os herligt, naar han fore- 

 drog eller til Foreningens Generalforsamlinger under Maerket „14" (det 

 samme, ban havde i Langes ^Haandbog") skrev sine poesirige eller humo- 

 ristiske Sange. Af disse sidste staar maaske den hajest, der blev skrevet 

 til d. 10. Juni 1871: „Hr. Gronlund drog til Ringsted ned for at grave, 

 og mange laerde Ma?nd droge med for at gabe" osv. Men man laese 

 ogsaa f. Eks. bans smukke Digt ved Elias Fries' Dod, eller Digtet til 

 „ Epipogon aphyllum" og andre, der fmdes trykte i Foreningens i 1890 

 udgivne „ Flora poetica". De vidne om bans varme Kserligbed til Plan- 

 terne og til de Botanikere, som han forstod og skattede, og om bans 

 dybe, stemningsfulde, poetiske Natur. 



H. Mortensens Navn borer ikke til dem, der blev viden bekendt, 

 langt ud over Danmarks Grsenser; men bans Fortjenester af Kendskabet 

 til Danmarks Flora maa vi saette bojt; havde vi haft mange H. Mortensen'er, 

 vilde den nu paabegyndte topografiske Undersogelse have vaeret overflodig. 



Tilsidst gjorde Alderen og Tidens nye Krav sig gaeldende; den 17. 

 Juni 1896 var den sidste Dag, han underviste paa Jonstrup. Saa flyttede 

 han til Frederiksberg, og her levede ban sine sidste Aar i Minderne om 

 Forliden, syslende med sit Herbarium, til hvis Planter saa mange Minder 

 knyltede sig, og med Laesning af Biografier af danske Maend, navnlig i 

 Brickas Lexikon; ban blev nu en flittig Deltager i Moderne i „ Botanisk 



