— 353 — 



phologisk saa skarpt overfor hverandre, at de ikke let kan forenes. 

 Olpidiuni-Typen knyttes let til Lagenidium-Typen gennem f. Eks. 

 de reducerede Myzocytium-Former og til Rhizidium-Typen ved 

 f. Eks. Entophhjctis heliomorpha som Mellemled, Vanskeligere stiller 

 Sagen sig med Hensyn til Lagenidium-Typen og Rhizidium-Typen, 

 hvor Rhizoiderne voider soerligt Besvser. Jeg kan dog ikke se andet 

 end, at vi i disse har en sserlig Tilpasningsform for Mycelium; de 

 er jo i flere Tilfselde f. Eks. hos Siphonaria i st0rre eller mindre 

 Udstrsekning membranklnedte d, v. s. mycelagtige. 



Zygorhizidium Willei , der er beskreven af Loewenthal (1904) 

 viser maaske allertydeligst , at Lagenidium- og Rhizidium-Typen 

 paa en eller anden Maade kan afledes af hinanden. Vi har 

 her tydelige Rhizoider, men Zoosporangiet skyder mycelagtige 

 Befrugtningstraade ud. 



I og for sig er der saaledes rent morphologisk betragtet ingen 

 Grund til at gore et videre stort Skel mellem den enciliede og den 

 tociliede Raekke. 



De to Rsekker er endvidere overensstemmende i Henseende 

 til Protoplasmaets Indhold af lysbrydende fedtagtige Substanser ^), 

 Ghytridineerne er meget lette at skelne fra andre Organismer (navnlig 

 Monadinerne) ved denne deres Protoplasmas ejendommelige Art. 

 Denne Overensstemmelse mellem de to Raekker er saa paafaldende, 

 at en meget heterogen Afstamning af disse kun er lidet trovserdig. 



Paa den anden Side synes Membranen at vsere forskellig inden- 

 for de to Rsekker, idet alle den tociliede Rsekkes Former reagerer 

 for Cellulose, medens kun enkelte (endophytiske) Former indenfor 

 den enciliede Rsekke synes tydelig i geldre Tilstand at have Mem- 

 braner, der indeholder dette Stof. Der kan dog ikke bygges noget 

 paa vor nuvaerende Kundskab om denne Sag. Det er muligt, at 

 Liv inde i Vaexter i sserlig Grad befordrer Udviklingen af Gellulosen, 

 medens ektophytisk Liv synes gunstigt for Substanser, der gor 

 Membranerne fastere og mere modstandsdygtige. Det er endvidere 

 muligt, at de ektophytiske Former kan have et Cellulosegrundlag 

 i deres Membraner. At denne mulige Modsaetning mellem de to 

 Raekker skulde faa Betydning som Bevis mod den her fremsatte 

 Hypothese, mener jeg dog ikke. Naar man afleder den ene Rsekke 

 fra de celluloseholdige Saprolegniineae, den anden fra de ikke cellulose- 

 holdige Monoblepharidinese er alt i den bedste Orden. 



*j Formentlig viser alle Synchytrium-Gruppens Alter ogsaa den samme Karakter. 



