76 



UAIiAMBOS M. 



A közöttük fennmaradó helyen lágy háncs alig van. a helyet 

 majdnem teljesen a háncsrostok alkotta kemény háncs foglalja 

 el (1. rajz). A gyökérben keményítő nincs, mint azt már Nágeli 

 is megemlítette.^ Fiatal gyökerek felületén még az epiblema^ 

 tangenciális irányban megnyúlt sejtjei is láthatók. Az idősebb 

 gyökereket a meglehetősen egyenletes vékony pararéteg határolja. 



2. A s^ár csöves. Az üreget legbelől laza bélsejtek bélelik. 

 E sejtek ellipszisalakúak, elég nagyok (átmérőik átlag 18 f és 

 30 /'). A béldiaphragma laza parenchymatikns sejtekből áll. 

 A bélszövet néhány épen maradt sejtjéhez csatlakozik az intraxy- 

 láris háncs, amely több vékonyfalú sejtből és néhány (egy cso- 



1. rajz. Részlet a Thymelaea passerina gyökerének keresztmetszetéből. 



(A gyökér átmérője 2 mm.) 



a = paraszövet, b = háncs a tölcséralakúan kiszélesedett világos bd- 

 sugarakkal és közöttük a rostban dús háncsrészletekkel, c = cambium, 



d = fatest. (Nagyítás 225 : 1.) 



portban 1 — 2, de legfeljebb 5) háncsrostból áll. Az egy sejtsor 

 szélességű bélsugarak jól látszanak. A bélsugársejtek maximális 

 hossza (km) 36 /^, szélessége 10 /'-. A bélsugársejtek fala szinte 

 hálózatosnak látszik a gödörkéktől. A farészre jellemző, hogy 

 a) a kerülékes nagyobb edények (legfeljebb 70 />- hosszú és 10 fi 

 széles) az intrax3'láris háncshoz közelebb eső részen vannak, a 

 farésznek a kéreghez közelebb eső felében nagyobb edények 



' Id. m. 550. old. 



- A gyökér-epidermiszt a régebbi szerzők (pl. Schleiden, 1861) epi- 

 blema névvel különböztették meg a szár-epidermisztől. Később de Bary 

 (1877), Schwendener (1882) csak az epidermisz elnevezést használták. 

 Wiesner (1898) már ismét alkalmazza a megkülönböztetést. A gyökerek 

 anatómiájával foglalkozó újabb német munkák szerzői a gyökér-epidermiszt 

 A. Meyer után „rhizodermis'"-nek nevezik és a rhizodermisz egyik alakját, 

 nevezetesen a normális gyökér-epidermiszt jelölik az „epiblema" névvel. 

 (A francia szerzők ugyanezt Olivier (1880) után „assise piliíére"-nek 

 nevezik.) 



