ADATOK BALATON FLÓRÁJÁHOZ 35 



már azért is, mert terjedelménél fogva a törzs átmérőjét is meg- 

 haladja; ugyanis a törzs átmérője közel 1'5 m, a pillér kiemel- 

 kedése 2 — 2'3 m, miáltal a ta törzsének egészen idegenszerű 

 külsőt ád. 



Ezekben beszámolva a szélnek a Balatonon és környékén 

 való hatásának megnyilvánidásáról, azt hiszem, hazánk, de külö- 

 nösen a Balaton vidéke ökológiai viszonyainak ismeretéhez néhány 

 érdekes adattal járulhattam. 



(A növénytani szakosztály 1917. évi februarius hó 14-én tartott ülésébaL) 



Schiller Zs.: A magyar vízíboglárkák rendszertani 



tagozódása. 



Ha a nehézségeket, amelyek a víziboglárkák szisztematikai 

 feldolgozása során merülnek fel, elfogulatlanul kutatjuk, végül 

 ahhoz a megismeréshez fogunk jutni, hogy e nehézségeknek oka 

 az, hogy az alakcsoportok megkülönböztetésére oly bélyegeket 

 használtak, amelyeknek léte vagy hiánya azon médium minden- 

 kori állapotától függ, amelyben a növény tenyészik. Mivel ez a 

 közeg esetünkben igen változékony, mindenkori állapota a leg- 

 különbözőbb alakcsoportoknál (fajoknál) egy és ugyanazt a hatást 

 fogja kiváltani. Ha azután a fajokat ezen hatások alapján cso- 

 portosítjuk, nyilvánvaló, hogy a beosztás nem természetes, hanem 

 mesterséges lesz, hiszen a bélyegek a médium állapota szerint 

 változnak, míg a faj, mint olyan, ugyanaz marad. 



Linné és korabeli követői úgy csoportosították a vízibog- 

 lárkákat, hogy felosztásuk alapjául az úszólevelek léte vagy 

 hiánya szolgált. Ez a fő beosztási mód akkor is megmaradt, 

 amikor egy későbbi korban egyéb bélyegeket is kezdtek hasz- 

 nálni megkülönböztető jegyekül, így a virágok nagyságát, a 

 levélnyél és a virágkocsány hosszát, a porzók, a magház, a bibe, 

 a bibeszál milyenségét stb. De aki a vízinövények s különösen 

 a víziboglárkák életmódját csak némileg is ismeri, annak rögtön 

 be kell látnia, hogy ezen beosztási módszernek alapja el van 

 hibázva. 



Ezen állítás igazolására álljon itt egy példa. Koch Syno- 

 psisának második kiadásában, a Ranunculus Petiveri-t a R. 

 aquatüis-töl eltérő fajként állítja fel, amelynek megkülönböztető 

 bélyegei a következők : „foliis natantibus superioribus tripartitis . . . 

 laciniis triangulari obovatis . . . natantibus inferioribus saepe ter- 

 natis" és következő alakokat különbözteti meg: „a) minor, fólia 

 natantia inferiora rarius ternata ; P) major, fólia natantia inferi- 

 ora saepe ternata et folio uno alterove non raro in lacinulas 

 capillares fisso". Nyilvánvaló, hogy Koch R, Petiveri-je, ellen- 

 tétben az ő R. aquatilis-éyel, oly víziboglárka, amelynek az 

 úszóleveleken kívül még különböző átmeneti levelei is vannak, 



3* 



