64 WAGNER JÁNOS 



számított 6 l /2 km. távolságban szel át. E helyen, még pedig a számozatlan 278. 

 és 279. őrház között körülbelül 1 km. hosszú vonalon többnyire szálanként 

 terem a szóban forgó sátrán, helyenként azonban olyan sűrűn nő, hogy 

 asztallap nagyságú kékes-fehér foltokban mutatkozik ; Szeged felé menet a jobb 

 oldalon alig akad pár szál, a két őrház távolságának a közepe táján azonban 

 éppen a jobb oldalon egy dűlőn és az a mellett ültetett ákáczsor mentén, arány- 

 lag kis területen terem a legtöbb. 



A homokbuezka sűrű gyeppel benőtt és Crocus-i esakis gyep között talál- 

 tam, a mi különben természetes is, a laza homokból kifújná a széles elpusztítaná. 



A megfigyelt összes példányok kevéssé eltérnek a jól fejlődött hegyvidéki 

 példányoktól. Az eltérések nagyjában megegyeznek azokkal, a miket B c r- 

 n á t s k y a verseczi gyepből kivándorolt, kikopott egyedekről ír (Termtud. Közi. 

 Pótf. 1898. évf. 165. lap). A homoki példányokról tartott előadását nem isme- 

 rem, azért nem tudok olyan esetleges különbségre rámutatni, a mely az ő 

 termőhelyének növényei és az itteni példányok között valóban fennállhat. 



Az itteni példányok általában igen halaványak, csaknem fehérek, a sötét 

 csíkok (rendszerint 5) pedig éppen ezért nagyon rikítók. 



A lepelsallangok néha nagyon rövidek, számuk a rendesnél yyakran 

 több, de a rendes szám mellett is feltűnő sok virág sallangjainak a rendkívüli 

 keskenysége. Sok virágon nem üti meg a külső sallang szélessége középen 

 mérve a négy millimétert ; a virágok tehát feltűnően karcsúak. A hagymagumó 

 rendszerint mélyen fekvő, sokszor összetett; egy szárból pedig 11 észlelt 

 esetben három virág nőtt ki. 



Népies nevét is kérdeztem, bár tudom, hogy az így egy-két embertől 

 hallott nevek alig érnek valamit; annyival is inkább, mivel a magyar paraszt- 

 nak megvan a kutatás szempontjából az a rósz szokása — a mit Borbás 

 már régen megfigyelt, — hogy akkor is mond valami nevet, mikor tulajdon- 

 képen semmit sem tud, mert restellj, hogy ő a kérdezőt útba ne igazíthassa, 

 kitalál hát hamarjában valami nevet. Egyik azt mondta, hogy a neve : pacsirtafü; 

 meg is indokolta, azért, mert akkor virít, mikor a pacsirta megszólal. A másik 

 szarkalábat mondott, de nem tudta okát adni, hogy miért ? 



A Crocus reticulatus Stev. legközelebbi termőhelye Kőbánya volt. 

 Innen említi S a d 1 e r Flóra comit. Pesthinensis II. kiadásában (in pascuis 

 arenosis vor dem Steinbruch prope ad Pesthinum). Kerner és Borbás 

 szerint nagyon ritka e helyen. 



D c g e n Árpád gyűjteményében van egy példány, melynek név- 

 jegyén Frivaldszky saját kezeírása olvasható; csak az a kár, hogy köze- 

 lebbi termőhely mellőzésével csupán »cottus Pesth« van megjelölve. 



E szép csíkos sáfrányunk tehát kétségtelenül termett valamikor Pest 

 közelében, hogy ott ma nem fordul elő és Budapest flórájából törülnünk kell : 

 kitűnik Nendtyich Káról y-nak Janka V i c t o r-hoz intézett levelé- 

 ből, melynek németül írott eredetije D e g e n Árpád birtokában van. A levél- 

 nek a Crocus íriiculaiiis-ra. vonatkozó része a következő : 



»E.n magam nem találtam a Crocus reliculatus-t, daczára annak, hogy 

 a vidéket Kőbánya és a Ludoviceum közölt nagyon gondosan átkutattam. 



