IRODALMI ISMERTETŐ. 113 



talajt kíván, mivel főképpen a silicatok azok, melyek a káliumot nagyobb 

 mennyiségben és a növények táplálására alkalmas minőségben tartalmazzák. 

 A szelid gesztenye történetéről szóló fejezetből megemlítjük, hogy Engler 

 növénybiológiái és mívelődéstörténeti adatokból azt véli következtetni, hogy e 

 fa Észak-Francziaországban, Elsass-Lotharingiában, a Pfalzban a Jura-hegység 

 meg az Alpok területén, még ez utóbbi hegylánczolat déli lejtőin is nem 

 eredetileg honos (autochthon). A megnevezett vidékeken csak akkor teleped- 

 hettek a gesztenyefa-erdők, a mikor az ember az őserdőket kiirtotta, ez idő- 

 től fogva azonban a maga erejéből fentartotta magát és elterjedt. Eredetileg 

 honos ez a fa ellenben a Balkánon, Dél-Magyarországban, Horvátország- 

 Szlavóniában, az Apennineken és az Iber-Félszigeten. Észak-Olaszország czölöp- 

 építő ősi lakói a szelid gesztenyét nem ismerték. Nevét először Theophrastus 

 (Hist. plánt. 4, 8, 11) említi; Rómában M. P. Cato (234—149 Kr. e.) a 

 szelid gesztenyét még nem ismeri, azonban Varró (116—26 Kr. e.) és 

 Virgil már megemlékeznek róla, utóbbi népies eledelnek mondja. Valószínű, 

 hogy a nemesített gesztenyefák csak az V-ik században Kr. e. kerültek Kis- 

 Ázsiából Görögországba és Dél-Olaszországba és hogy ez időtől fogva kez- 

 dődött e fának nagyobb mérvű elterjedése. 



Schilberszky (Budapest). 



Brenner, W. : Klima und Blatt bei der Gattitng Quercus. Flóra 1902. 

 p. 114—160. Mit Abbildungen im Text. 



Brenner kiterjesztette vizsgálódásait arra, milyen összefüggés van az 

 egész Föld kerekségén tenyésző tölgyfajok és változatok leveleinek alakja és 

 szerkezete között. E czélból 369 különféle tölgyfajt és változatot vizsgált meg. 



A Quercus pedunculata, Qu. sessiliftora és Qu. suber fajok csíranövé- 

 nyeit bő nedvességben üvegharangok alatt, kevés nedvességben a szabadban 

 és változó nedvességben növényházakban figyelgette növekedésük folyamán ; 

 ezen az alapon észlelte a naplevelek és árnyéklevelek eltéréseit, valamint azt 

 is, minő eltérések vannak ugyanazon tölgyfaj eltérő tenyészőhelyi viszonyai 

 között. Ekképpen 10 klimatikus levéltípus megállapításához jutott, melyek az 

 északi és a déli mérsékelt éghajlat, a subtrópusi és trópusi vidékeken vannak 

 elosztva. E levéltípusok megkülönböztetése közben a levelek alakját, levél- 

 nyélhosszát, állományát, szőrözetét, erezetét és belső anatómiai szerkezetét 

 egyaránt figyelembe vette, tehát mindazokat a körülményeket, melyek ilyen 

 kérdés tisztázása közben tekintetbe jöhetnek. Különösen a levelek széle tanúsít 

 érdekes viselkedéseket. 



A kocsányos tölgy (Quercus pedunculata) és más fajok is, melyek 

 craspedodrom erezet esetében (a mikor t. i. az oldalerek egyenes irányban 

 haladnak és a levél szélén fogban vagy karélyban végződnek) aránylag cse- 

 kély vizet vezetnek a levélszélhez, ezek szárazabb tenyészőhelyen, napsütésben 

 és szárazabb klímában az oldalerek közötti parenchym-szövet csökkentett fej- 

 lődését (vagyis a karélyok tetemesebb öblösödését) eredményezik. Szárazabb 

 klímákban tenyésző, brachidodrom erezetű levelek (t. i. mikor az oldalerek 

 a levélszél előtt ketté vagy többfelé válnak), több * vizet juttatnak a levél- 

 szélhez, mint a Quercus suber, Qu. Ilex és Qu. sessiliftora ; az ilyenek ned- 



Növénytani Közlemények. 1902. I. kötet, 3. füzet. 8 



