140 BERNÁTSKY JENŐ 



rajta a lilaszín virágú Ccikile mariiima, míg a molo-k közelében, a hol szerves 

 anyagok keverednek a homokhoz, Alriplex litorale és Salsola Káli szaporod- 

 nak el. Egész tiszta homokon csak Cakile maritima nő, még pedig száz 

 számra. Az összes egyedek a tenger szélével párvonalas szalagban vannak elhe- 

 lyezkedve, de úgy, hogy az egyik a másikat be nem árnyékolja és egyáltalán 

 nem akadályozza. E szabályszerű előfordulás és a nagy tömegben, de azért 

 nem sűrűn egymás mellett való növésen kívül nagyon jellemző e növényre 

 még az, hogy szára sok felé ágazik, az ágak szétterülnek, de utóbb fölemel- 

 kednek, a szárrészek valamint a kevés sallangra osztott levelek igen húsosak, 

 nedvben bővelkedők, fás szöveti elemekben pedig szegények. Egyenesen sós, 

 nedves és laza talajra van utalva e növény, a mellett pedig bőséges nap- 

 sugárt kíván. A barlangkóróra emlékeztető széles termetével, erős gyökérze- 

 tével, sok szétkúszó és fölemelkedő ágával első tényezője a szélhordta homok 

 összegyülemlésének, azonban nagyobb buczka képződésekor elpusztul. Gyak- 

 ran látni egy helyen sok, a homokból alig kiemelkedő, csupán virágokat 

 viselő növénykét. Első pillanatra mindegyikét külön-külön egyednek néznők, 

 de csakhamar észreveszszük, hogy az a látszólagos sok növényke tulajdonképpen 

 egy nagyobb és sokágú, de félig eltemetett növénynek felel meg. 



2. A fehér bnczkák növényzete. A partszéli halophil növények övétől 

 néhány lépésnyire következnek a fehér buczkák. A lankásan emelkedő homo- 

 kos tengerparton a fehér buczkák növényei nagyon sajátságos képet alkotnak. 

 E növények többnyire magas, erős és nagyvirágzatú pázsitfűvek. A főnövé - 

 nyék ezek : Elymus (Hordeum) arenarius L., Psamma (Calamagrostis, Ammo- 

 phila) arenaria R. el Schult. és Calamagrostis baltica (FI.) ; közöttük tenyé- 

 szik még a Triticum vagy Agropyrum junceum Pál. Mind a négy növény vagy 

 egy méter magasságot ér el, erős alkatú, sok hosszú levele van, virágzata 

 pedig hosszúdad, tömör kalász.* Különös figyelmet érdemel száruk megúju- 

 lási tehetsége és gyökérzetök, melynek alapján az ingatag talajjal nagyon 

 könnyen megtudnak küzdeni és a homokkal való befúvást nem csak hogy eltű- 

 rik, hanem a befúvás hatására még meg is erősbödnek. Az a körülmény, 

 hogy a befúvás nem válik ártalmukra, hanem ellenkezőleg hasznukra van, 

 sőt hogy a homokkal való folyvást tartó befúvás szinte külső életföltételükhöz 

 tartozik, arra enged következtetni, hogy ezek a fajok tengerparti eredetűek. 

 Sok méternyire elkalandozó, vízszintesen terjedő gyökértörzsükön kívül leg- 

 jellemzőbb ökológiai bélyegük az, hogy száruk látszólag villaszerűén ágazik 

 el, az ágak egyenesen fölfelé nőnek és a hosszú szártagokkal váltakozó szár- 

 csomókból menten új gyökereket tudnak hajtani, mihelyest a szár alsó részeit 

 a szél eltemeti. Ha tehát a homok a szár alsó részeit el is temeti, az nem 



A Psamma arenaria szára 6—9 dm hosszú, kalásza több mint 15 cm 

 hosszú és l - 5— 1*8 cm vastag ; gyökértörzsc pedig nem ritkán vagy 4 — 5 méter hosszú. 

 Az Elymus arenarius földfelettiszára 1 — 1-30 méter hosszú és vagy 7 mm vastag, levele 

 több mint 30 cm hosszú és 12 mm széles, a mihez még a 20 cm hosszú levél- 

 hüvely járul; kalásza 20 cm hosszú és 1 — 1 - 5 cm vastag. Megemlítendő még, hogy 

 athasonitó szerveiket erős viaszréteg borítja ; a Psamma arenaria világos deres színű, 

 az Elymus arenarius pedig szép kékes-zöld. 



