144 BERNÁTSKY JENŐ 



nagyon közönséges csillagpázsit, a Cynodon Dactylon (L.) Rich. Azonban 

 ez a növény nemannyira a kötetlen, sivár futóhomok, mint inkább a félig és 

 egészen kötött homoknak a rendes lakója. Ha sivár futóhomokon találjuk, akkor 

 azt veszszük észre, hogy ennek is jó hosszú gyökértörzse van, mely azonban 

 nem jár a talaj mélyében, hanem egészen fönt, sokszor éppenséggel a homok 

 fölületén kúszik és azt mintegy behálózza. A sivár futóhomokunk legközön- 

 ségesebb pázsitfüve meg éppen olyan növény, melynek nincsen is igazi 

 gyökértörzse, hanem csak indája. Ez a Tragus racemosus Desf. (Lappago 

 racemosa Schreb.) E növény a futóhomok fölületén ágazik el és minden 

 irányban bocsátja rövid indáit, minek folytán a homok fölszínén valóságos 

 hálózatot alkot ; függőleges irányban való megújulási tehetsége pedig nagyon 

 csekély és ha annyi homok rakódik rá, mint a tengermelléki pázsitfüvekre, 

 nehezen tud védekezni, de a roppant bőségben termő magvaiból jövőre a 

 friss homokon újból megjelenik. Figyelembe veendő, hogy a Tragus racemosus 

 egynyári növény, hol itt jelenhetik meg, hol ott, egész hasonlóan többi 

 társaihoz, a milyen pl. a Tribuhis terrestris L. vagy a Polygonum arenariitm 

 W. K. Ezekkel szemben a tengermelléki pázsitfüvek gyökértörzse, mint már 

 említettem, a talaj mélyén jár, függőleges irányban is kitűnően továbbfejlődik ; 

 ezért sok évig, évtizedekig is egy helyt maradhat. Ha a homok eltemeti, 

 az új homokfölületen még mindig a régi növény tenyészik tovább. Végül 

 megjegyzendő, hogy a mi növényeink egész szervezetökben szikárabbak, 

 szárazabbak, szerveikben szinte redukáltabbak, de egyúttal edzettebbek is, 

 mint a tengermellékiek. Alacsonyabb termetükkel, rövidebb és keskenyebb, 

 inkább serteszőrü, vereslő szerveikkel a forró száraz nyári meleget és a 

 szárazabb talajt sokkal jobban elbírják, mint a tergermelléki növények. 



A fehér buczkák némely másodrendű és egyúttal a szürke buczkák 

 többi növényeihez hasonlók nálunk bőven vannak. A sovány, de megnyugodó 

 talajt nálunk is alacsony, száradást tűrő mohok és zuzmók jellemzik. 

 Weingaertneria canescens nálunk is fordul elő homokon, bár ritkábban és 

 rendesen erősebbre, nagyobbra nő meg, mint ott északon. Festuca-félék pedig sürün 

 teremnek homokvidékeinken. A Helichrysum arenariitm, Galium, Artemisia, 

 Hieracium említett fajai közösek, bár e génuszok nálunk gazdagabban van- 

 nak képviselve ; úgyszintén az említett apró tavaszi növények — Erophila, 

 Cerastium — is közösek. Megemlítendő különben, hogy ha a fajok ugyan- 

 azok is, némi különbség mégis észlelhető magyar alföldi és tengermelléki 

 növények között. Azok az északibb vidéken, tengermelléken termő fajok 

 ugyanis sokszor apróbbak, gyengébbek és azért más alfajoknak vagy más 

 formáknak tekintik. A magyar alföldi Luzula campestris, Viola tricolor vagy 

 Weingaertneria canescens és a megfelelő észak-német vagy még inkább dán 

 faj között sok esetben nagyon szembetűnő termetbeli különbség van. A magyar 

 alföldi Weingaertneria canescens rendesen 35—40 cm magas (bár akad törpe 

 termetű is), a Swinemünde vidékén termett növényegyedek pedig alig fél- 

 akkora magasak és a dán példányokon meggyőződtem, hogy azok nem éppen 

 kivételesen 8—10 cm-nél magasabbra nem igen nőnek meg. Ilyen alacsony 

 növényke a dán tengermelléki Luzula campestris is. 



