16 STAUB MÓRICZ 



geteg, valamint az olvadó hó formácziói között különbséget lehet tenni. Az 

 elsőben csakhamar eltűnnek a havasi legelő füvei, végre a Jitncaccae és a 

 sásfélék egyedül maradnak a Poa laxa-n.sk a sziklahasadékokból kilógó laza 

 gyepjeivel együtt. A kőtuskókat kéregzuzmók és mohok vonják be, a hasa- 

 dékokban Caryophylleae, Saxifrageae, Primula minima párnái tenyésznek. 

 E mellett láthatni még Sedum alpestre-t, Gnaph.ilium siipinumoi ; Erdély 

 peremhegységeiben az érdekes Veronica Baumgarteni, a fogarasi alpokban 

 pedig Silene dinarica, a hol a humusz fölszaporodhatott, ott a növényzet új 

 elemei járulnak a formáczió alkotásához, ú. m. Myosotis alpestris, Geum 

 reptans, Doronicum Clusii stb. 



A nyáron olvadó hófoltok vize átjárja a szomszédos, napfény hatásá- 

 nak kevésbé kitett talajt és tetszetős növényzetnek nyújtja a megélhetés föl- 

 tételeit. Raniincnhis alpestris, R. glaciális, Saxifraga carpathica, Cerastium 

 trigynum, Arenaria ciliata, A. biflora, Lloydia serotina fehérlenek ott, mely 

 uralkodó színt félbeszakít a Soldanella alpina kék és Arabis neglecta, vala- 

 mint Epilobimn anagallidifolium rózsaszíne. Az Oxyris digyna és Polygouum 

 vivipara igénytelen színűek. E formácziónak a Magas Tátrában a Raniinciihis 

 pygmaeus-ban megvan a maga jellemző növénye ; a rodnai havasoknak és 

 az erdélyi peremhegységnek sajátja pedig a nyugaton hiányzó Ramtiiciilus 

 crenatus és Saxifraga cymosa. 



A Kárpátokban is nyomról nyomra lehet követni az embernek a növényzetre 

 gyakorolt hatását, noha a hegységben még most is vannak pompás erdők, 

 sőt olyanok is, melyek az őserdő jellegét viselik magukon ; mégis az ember 

 kultúrszükséglete nagy pusztítást vitt bennök véghez. Hacquet a XVIII. 

 század végén még a déli Bukovinában létező nyír és havasi fenyő nagy 

 állabairól és áthatlan erdőkről értesít ; a Tisza és a Kraszna közötti vidék pedig 

 még most is viseli a »Nyír« nevet, de ma már keleten a nyír és a havasi fenyő a 

 ritka növények közé tartoznak. Legtöbbet szenvedett és szenved a dombrégió, 

 a melynek helyét szántóföldek foglalják el, a mi ugyan kikerülhetetlennek 

 mondható, de arról mégis kellene gondoskodni, hogy a dombok és hegyek 

 meredek lejtőin ne míveljenek korán érő növényekel, a melyeknek learatása 

 után a holt talajt irgalmatlanul kiteszik a vízmosásnak (denudatio). Leg- 

 alkalmasabb erre a hamar kiszáradó és szétdarabolódó mész és e tekintetben 

 a pusztulás már annyira haladt, hogy az újabb időben tett erdősítési kísér- 

 letek nagyobb része sikertelen maradt. 



A legszebb és legnagyobb legelők a törpefa-régióban vagy ennek meg- 

 felelő magasságban vannak, mert a magasabb hegyi tájon az erdő sokkal sűrűbb 

 és erőteljesebb, a hegyi patakok pedig sokkal erősebbek, semhogy ott az 

 erdőből legelőt csinálhattak volna. A bükkerdők is jobban meg vannak kímélve, 

 mert fájuk keveset ér. Ennél keserűbb sorsban részesül a lúczfenyő és csak 

 dicsérni lehet a magyar kormány azon törekvését, hogy helyes intézkedé- 

 sekkel a már veszendőbe ment erdőket ismét helyrepótolni igyekszik ; de 

 valóságos gúnyszámába megy, ha azt olvassuk, hogy Románia 1884-ben 

 Magyarországból 207 millió frank értékben szállított fát ! A Szurulon (2288 m) 



