6 STAUB MÓRICZ 



kényét ; a terület délnyugoti részében Erdély nyugoti peremhegységén a lombos 

 erdő Fráxinus ornus- és Tilia lomentosa-ban még különös díszt kap és az utóbbi- 

 val együtt a Vöröstorony-szoros száraz sziklatalajában az Alnits glitlinosa- 

 nak sajátságos alakja jelenkezik, melyet Pax var. tnacrocarpanak neve- 

 zett el. 



Ha a lombos erdőt sarjerdőként mívelik, akkor aljafában való gazdagságá- 

 val legnagyobb változatosságát éri el és abban a formáczióban az európai 

 növényzet két idegen tagja különösen leköti figyelmünket. Ezek a Syringa 

 vulgáris és a S. Josikaea. Mind a kettőt tenyésztjük, de Erdélyben vadon is 

 előfordulnak és pedig a S. vulgáris a hegység nyugoti szélein, S. Josikaea 

 pedig Bihar, Kolozs, Torda-Aranyos, Máramaros és Ung vármegyékben. 

 Flatt Károly szerint e ritka növényről csak tíz termőhely volna ismeretes. 



A lombos erdő bokrai fölé Rubtts-í&jok, Humulus és Clematis recta kúsz- 

 nak, mely utóbbi még a fák koronájába is tolakodik. A lombos erdő sötét bel- 

 sejében tanyát ütött kóróvegetáczió nagyon szegényes, különösen nyáron ; 

 mohok még harasztok hiányzanak benne. Muscari transsylvanicum Erdélyben e 

 formáczióhoz tartozik. Feltűnően gazdagabb az erdők széleinek cserjéi között 

 fejlődő fűnemű növényzet, mely eredetét a réti formáczióból veszi ; más 

 vonásokat árul el a lombos erdő a terület legdélibb részén, a Csernavölgy- 

 ben, mert ott a hegyi típusoknak a melegebb vidék növényeivel (Ruscus acu- 

 leatus, Taimis communis) való keveredését is meg lehet ügyelni. 



Noha a bükk a hegyi régiók jellemző fája, mégis találkozunk vele és 

 pedig nagy állabokban a dombvidéken is ; igaz, hogy határozottan a tölgy- 

 régió fölött van, noha az nem mindig ismerhető föl élesen. Minthogy a lakos- 

 ság a dombvidék felső, sőt még a hegyi régió alsó részét is szereti legelőnek 

 használni és ennek folytán még a bükkfákat is kivágja, ez okból ott saját- 

 ságos tájkép keletkezik, melyet Pax parktájnak nevez. A csonka bükktönkök 

 ugyanis főhajtásokból cserjékké nőnek, melyeknek ágai és gallyai egymásba 

 szőve, a legelésző juhok rágásai következtében bizonyos szabályos alakot 

 öltenek. Ezek alatt az eredeti növényzet védelemre talál, a juhok trágyázta 

 talajon pedig ruderalnövények is ütnek tanyát ; ha azonban száraz talajon a 

 bükkerdő végképen elpusztul, akkor a helyét csakhamar a nyír foglalja el. 



Megemlítést érdemelnek még a folyók árterében előforduló ligelenlök, 

 a melyeknek uralkodó eleme a fűzfák, nevezetesen a Salix incana, mely azon- 

 ban Erdélyben hiányzik. A ligeterdőknek nincsen aljafájuk. Azon helyeken, a 

 hol a talaj víztartalma állandóan bőséges, ott fejlődnek az égeresek,* melyek- 

 nek jellemző fája az Alnus glutinosa, az aljafát a Rhainnus Frangula képviseli 

 melynek társaságában a Salix ciuerea, S. aurita láthatók ; szárazabb helyeken 

 pedig a Betula pubescens és a Populus tremula fordulnak elő. E fás növé- 

 nyek közé keverednek még egyéb, nedves talajt kedvelő növények, a melyek 

 között sok hegyi típussal találkozunk. 



Az már volt említve, hogy a lomberdő a fák kiirtása után a Be) cser- 

 jék formácziójába megy át, de ennek növényzetétől különböznek a boróka- 



* Bruchwálder. 



