F. PAX : GRUNDZUGE DER PFLANZENVERBREITUNG IN DEN KARPATHEN. BD. I. 7 



formáczió és a parii cserjék formáczió ja. Az első leginkább a Nyugoti Kár- 

 pátok száraz, gyengén lejtősödő hegyoldalain foglal el előkelő helyét, az Erdős 

 Kárpátokban és Erdélyben némely vidéken majdnem egészen hiányzik ; a 

 Nyugoti Kárpátokban 1000 m magasságban megszűnik, Erdélyben azonban a 

 Hargita Rákosi- n* még 1400 m magasságban pompásan ki van fejlődve. Társ- 

 növényei nem zavarják az egységes képet, a mit ezen formáczió alkot. 



A partok cserjéi között a ligeterdő fűzfáinak cserjéi uralkodnak, hozzá- 

 juk csatlakoznak még Salix viminalis és ennek fajkeverékei, ezeken kivül 

 még csak alárendelten más cserjék is. Megint más a folyók medrében 

 fekvő homokos vagy kavicsos szigetek flórája, a hol az áradó víz megakadá- 

 lyozza a televény képződését. Itt a fűzfák helyét a Myricaria germániai fog- 

 lalja el, melynek kevés társa van, de ezek közül különösen megemlíthetjük az 

 Epilobium Dodonaeit és nevezetes jelenségnek mondhatjuk még azt is, hogy 

 az e formáczióban uralkodó növények mind a repülésre szervezett magvakat 

 fejlesztenek, a mi e fajok elterjedését rendkívül megkönnyíti és így e növények 

 a folyók mentén emelkedő hegyek közé is kerülnek. 



.4 fahatárig terjedő magasabb hegyföld formácziói. A zárt erdő jellemző 

 fái a lúczfenyő és a bükk. A Nyugoti Kárpátokban az erdő határát egyáltalá- 

 ban a lűczfenyő képezi, szintúgy Erdély magasabb peremhegységében, ellen- 

 ben az Erdős Kárpátokban annak helyét a bükk foglalja el. 



A Központi Kárpátokban a Magas Tátrát bezárólag e fának felső határa 

 1500 m-nyi magasságban van ; a Magas Tátra északi lejtőin már lejebb szo- 

 rul és a Babia-Gorán 223 m-rel mélyebben fekszik mint a Központi Kár- 

 pátokban. 



Az Erdős Kárpátok legmagasabb csúcsai az erdőhatár fölé emelkednek, 

 de a lúczfenyő a magasabb hegyi régiókban majdnem mindenütt hiányzik, 

 úgy hogy a havasi legelők** és a bükkerdő között a satnya bükkök csekély 

 szélességű törpefa-régiót alkotnak. A Huzslán (1405 m), a Stojon (1679 m) 

 a bükkerdő felső határa éppen 1300 m-nél van, ellenben a Központi Kárpá- 

 tokban 1250 m-nél és csak a Nyugoti Kárpátok mésztalaján éri el talán az 

 1300 m-t, szintúgy a Fátrában a Kriznán (1575 m). 



A Máramaros határain, valamint Erdély északi peremén és a Felföld 

 egyéb magasabb peremhegységeiben ismét feltűnik a lúczfenyő a fahatáron : 

 a Hoverlán (2058 m), a Rodnai havasok magasabb csúcsain, a Kelemen- 

 tömzsön (2013—2031 m), a Nagy-Hagymáson (1793 m), a Hargitán, Erdély 

 déli karimáján és a Bihariában. Felső határa itt mindinkább emelkedőben van ; 

 1600—1700 m között Erdély északi részén, ennél magasabban a Nagy-Hagy- 

 máson ; az erdélyi havasokon 1800 m-nél és ennél még magasabban, a 

 Bihariában a Malompatak hegységben eléri az 1850 m-t. A határvonal ezen 

 ingadozásaiban világosan tükröződik vissza az éghajlat befolyása. 



Az alacsonyabb dombvidék és a fahatár között fekvő övben megkülön- 

 böztethetjük a Központi Kárpátokban 1000, Erdélyben 1100 m-ig terjedő tenyész- 



1753 m. Ezen hegycsúcs neve hiányzik S i ra o n k a i Erdély flórájá-hoz mel- 

 lékelt helyszótárban. 



** Alpine Mattén. 



