8 STAUB MÓRICZ 



tési (cultur-J régiót (rozs, zab, tatárka, árpa, burgonya, kender, len). A szőlő 

 itt már nagyban mívelhető, a legelő még több területet foglal el, mint a domb- 

 vidéken, a fenyőerdők ritkábbak és a lombos fák a bükkerdőbe keverednek ; 

 a pusztalegelő eltűnt, a réti és a borókaformácziók fajokban mindinkább 

 elszegényednek stb. 



Az ezután következő alsó erdőhatárt a bükk jellemzi, melynek társa- 

 sagában a jegenyefenyő is előfordul. 



A felső erdőhatár jellemző fája a lúczfenyő. A lombos erdők száma csök- 

 ken, a jegenyefenyővel együtt eltűnik a hegyi juhar is ; változtatnak a táj- 

 képen egyrészt az erdei rétek, másrészt az erdei patakokat kísérő és a bükk- 

 régiót is áthatoló növények, ú. m. a havasi berkenye, Betula carpathica és a 

 Saln silesiaca, de a tájkép különös dísze az erdőhatáron levő fenyők közölt 

 megjelenő Pinus cembra és a Larix decidua. A törpefa övében fejlődnek a 

 havasi fenyő legszebb és legerőteljesebb példányai ; körülbelül 300 méternyi 

 (1300 — 1600 m) széles övet foglal el, de soha tiszta állabokban, hanem leg- 

 feljebb kis erdőcskékben. Elszórtan fordul elő a Központi Kárpátokban, a 

 Máramaros hegyein, a Rodnai havasokon, továbbá a Retyezáton és a Malom- 

 patak-hegységben. Bizonyos, hogy a fa egy századdal ezelőtt sokkal nagyobb 

 elterjedésnek örvendett, de pusztulását nem egyedül az állattenyésztésnek, 

 hanem valamely még ismeretlen biológiai oknak is lehet tulajdonítani, mert 

 még olyan helyeken is, a melyek legelőkül nem használhatók föl, e fának elhalt, 

 megfehéredett törzseire akadunk. 



A henye fenyőnél gyakoribb a vörös fenyő, de az sem alkot tiszta 

 állabokat. 



Megkülönböztetjük 1. a fathin foniiúcziókat a 2. zárt formáczióktól. 



1. Az alacsony dombvidék rétformácziója, de tagjainak csak egy részével 

 terjed ide is, helyébe erdei rétek lépnek, melyek nedvesebb helyeken réti 

 lápoknak és kisebb kiterjedésben föllápoknak is adnak helyet. 



Az erdei rétek növényzete, melynek egyik lényeges részét füvek alkot- 

 ják, nyáron árulja el igazi gazdagságát ; a lűczfenyő- és a bükkrégióban föl- 

 lépő erdei rétek között nem mutatkozik valami éles különbség, sőt némely 

 növény följut a fahatáron felül fekvő régióba, de viszont ebből is húzód- 

 nak egyesek lefelé a lúczfenyő régióba ; itt ott észrevesszük a talaj hatását is, 

 de érdekes, hogy az eperjes-kassai törésvonaltól nyugotra és keletre fekvő 

 hegyi réti növényzetben bizonyos különbségek merülnek föl. Keleten a Croats 

 iridiflorus jelenik meg; nyugaton a Trifolium spadiceum és a Hieraciutn 

 talrense. A Phyteuma spicatitm-oi Erdélyben a Ph. lelramerum váltja föl ; a 

 Nyugoti Kárpátokban találkozunk Viola littea-val, viszont az Erdős Kárpátok- 

 ban és Erdélyben gyakran leszállanak a hegyi rétre a Scorzonera rosea, tár- 

 sulva a Dianthus conipaclus-sal stb. 



A réti lápok nem különböznek nagyon az 1000 m-nél mélyebben fekvő 

 réti lápok vegetácziójától, legfölebb a kórok egy része nem hat föl nagyobb 

 magasságra. 



A föllápok fő fejlődése tulajdonképen csak a lúczfenyő régiójában kez- 

 dődik ; terjedelemre nézve csak az árvamegyei lápok érdemelnek említést. 



