10 STAUB MÓRICZ 



ban hatalmas magas erdő gyanánt jelenik meg, sőt ott talán néha még a 

 fejszétől érintetlen őserdő alakjában is megvan. Semmi sem zavarja ott az 

 állab tisztaságát, csak itt-ott tolakodott bele a hegyi juhar vagy a hegyi szil ; 

 gyakrabban találkozunk benne a jegenyefenyő kisebb csoportjaival, péld. 

 Merény mellett az Arany Asztalon, hol körülbelül 1100 m-nyi magasságban 

 jegenyefenyő-erdő a bükkerdőt jellemző cserjéivel alakulófélben van. A bükk- 

 erdő növényzete csak tavaszszal gazdag, mert a bükk későn lombosodván, 

 a napsugarakat beereszti, az aljafát alkotó cserjék is, mintha sejtenék a fény- 

 nek rövid ideig tartó élvezetét, korán elvirágoznak, mert a mint a bükk lombja 

 kifejlődött, sötét lesz az erdő, a homály és a nedvesség kedveznek azután a 

 bükk törzsein fejlődő máj- és lombmohoknak, a zuzmóknak (nevezetesen 

 Sticta pulmonacea, Ulota crispa) és a sok haraszt között uralkodik különösen 

 az Aspidium aculeatum, ritkábban A. Lonchitis és a Scolopendrium. Különben 

 nevezetes, hogy a bükkerdőt kisérő jellemző növények nem mindenütt ugyan- 

 azok. A Nyugoti Kárpátokban háttérbe szorul a Spiraea és a Liptó nyugoti 

 határán a növények bizonyos sora megtalálja keleti elterjedésének határát 

 (Buphthalmum salicifolium, Cyclamen europaeum, Senecio umbrosus), melyekkel 

 ezután csak a Bárczaságban találkozunk megint; ellenben az eperjes kassai 

 vonaltól kelet felé húzódó Kárpátokban a bükkerdő olyan jellemző növényeket 

 rejt magában, melyek nélkül alig képzelhető. Első sorban kell itt megemlí- 

 teni a Hieracium transsylvanicum-ot és a HeUeborus pnrpiiraescens-t, melyek 

 a tömegesen fejlődött Spiraea-vs\ és a hozzájuk csatlakozó Puhnonaria rubra- 

 val együtt a Keleti Kárpátok bükkerdeinek jellemvonását teszik. Ezen for- 

 máczió legjellemzőbb növényei közé tartoznak még: Aposeris . foelida, Saxi- 

 fraga cuneifolia, Anemone transsylvanica, Hyacinthus leiicophaeus ; de érde- 

 kesekké teszi ezeket még az, hogy csak bizonyos helyeken vannak messzire 

 elterjedve, máshol ellenben hiányzanak. Felső határán a bükk, ámbár még 

 most is az uralkodó fa, leveti sudár alakját, embermagasságú fákat vagy 

 cserjéket alkot és a Pirus Aucuparia-val, a Coryhis-sal, meg a Salix silc- 

 siaca-\s\ együtt alkotja a hegyi cserjés erdő formácziúját, melybe a Sambucus 

 nigra szórványosan keveredik és a Rubus Idaeus- meg a Rosa a!pina-va\ 

 együtt alakítják úgyszólván az aljafát. E formácziót, melyet sok növény kísér, 

 lefelé a patakok mentén is követhetni. Ezen kísérő növények legérdekesebbike 

 az Erdős Kárpátokban és Erdélyben a patakok partjain vagy a cserjék között 

 tömegesen előforduló gyönyörű fészkes virágzatú Telekia speciosa, mely nyugot 

 felé csak az eperjes-kassai törésvonalig terjed. 



3. A tűlevelű fák. A bükk legveszedelmesebb versenytársa a lúczfenyő 

 és e versenyt az ember a fenyőfa jobb értékesíthetése miatt hatalmasan elő- 

 mozdítja, azért nehéz az emberi kéz beavatkozását a természetvégezte mun- 

 kától mindig megkülönböztetni. A fenyőerdőt a lúczfenyő tiszta állabai 

 alkotják, a jegenyefenyő csak egyes csoportokban vagy szálanként van bizonyos 

 magasságig beléje szorítva ; árnyéka nem engedi meg még csak csekély mér- 

 tékben sem az aljafa fejlődését, csupán a Vaccinium Myrtillus és a V. Vitis 

 Idaea nyomulnak közéje ; de szélén társulnak ezek a kelet felé ritkuló Callitna 

 vulgárissal-, Rubus Idaeus-sal, Spiraea chainaedryfolia-val, Salix silesiaca-val, 



