AZ EPHEDRÁK EPIDIAPHRAGMÁJA 7 



E rajzból kitűnik, hogy az összes epidiaphragnia és a kam- 

 bium egymással közvetett kapcsolatban áll, A szár epidiaphrag- 

 niája oldalt a kambiummal érintkezik. Az epidiaphragma magas- 

 ságában köröskörül a háncsban már nem igen találjuk meg a 

 hozzája csatlakozó sejteket egész az epidermiszig, mivel a kéreg- 

 parenchima itt némi átalakuláson ment keresztül s egészen meg- 

 vékonyodott. A vékonyodás — mely a mechanikai nyomás követ- 

 kezménye — mint a rajz is mutatja — a két másodrendű ág 

 tövénél a legnagyobb, úgy, hogyha az elválás az epidiaphragmá- 

 ban már megtörtént, a teljes leesés ellen csupán a kambiumsej- 

 tek és még egy-két kéregsejt tartja az ágat. A leválás a rajz- 

 ban mindenkor a pontozott vonal mentén történik, vagyis úgy 

 az első, mint a két másodrendű ág epidiaph ragmája nem vala- 

 mely epidermisz-befüződés felé igazodik, mint ez az elsőrendű 

 ág esetében történni szokott, hanem a másodrendű ág eredési 

 helyéhez, mert a teljes elválásra ez a legrövidebb út. Az ágak 

 külső részén azonban van befűzcdés és így a leválás is ebben 

 az irányban fog megtörténni. A rajzban párhuzamos pontozott 

 vonal jelzi a leválás helyét. Hogy a leválás tényleg ebben az 

 irányban történik az is bizonyítja, hogy a sejtek éppen ebben 

 az irányban kissé megnyúltak, miáltal a leválás helye már előre 

 meg van állapítva. 



e) Rendellenességek. 



Néha a bélben egy-két edénynyaláb húzódik, amely termé- 

 szetesen az epidiaphragmát is átüti. Ezen edény nyalábok lefutása 

 oly módon történik, hogy a csomókban látszólag villásan ágaz- 

 nak el, többé-kevésbbé úgy, amint ez a Zsurlók nódusaiban is 

 történni szokott. Megjegyzendő, hogy amikor valamely nyaláb a 

 csomón keresztül halad, a spirális és gyűrűs elemek elmaradnak 

 s helyettük túlnyomóan, sőt kizárólagosan a sűrűn gödörkés, vagy 

 udvaros gödörkés tracheidák találhatók. 



A nagyon idős törzsekben az epidiaphragmák elágazhatnak, 

 amelyen elágazási nyúlványok a csomó fájába is behatolnak s 

 mintegy behálózzák azt. Ezt a jelenséget a szokásos fareakciók 

 tárják szemünk elé, amikor u. i. a fát megszakító s egymással 

 összefüggő fényes, színtelen sejtsorokat látunk. Ez is az epidia- 

 phragmának fától eltérő tulajdonságát mutatja. 



Néha még az epidiaphragma sejtjei is, de a mellette lévő 

 sejtek is pusztulni kezdenek, a sejtek fala egyenetlen lesz, ami 

 a sejtek pusztulásának a jele. Érdekes, hogy az epidiaphragma 

 sejtjei akkor tűnnek el különösen, ha a bélben edénynyalábok 

 húzódnak. A sejtek eltűnése az epidiaphragma sejtjeiben általában 

 a bél szélén centripetálisan s gyűrűszerűén történik, míg végre 

 a középen a befűződési gyűrű összeér s egybeolvad. Ezáltal 

 — mivel az epidiaphragma sejtanyaga eltűnt — helyén tányér- 

 alakú harántüreg keletkezik, amely üreg mind nagyobb és nagyobb 



